Песен за нибелунгите

Превод от средновисоконемски: Борис Парашкевов, 2005

chitanka.info

I епизод
Кримхилда

Легенди стародавни • чудатости мълвят

рицари преславни • по тягостния път.

Послушайте словата • за яростни борби,

за вопли и разплата, • за пищни веселби.

В Бургундия растеше • пленителна мома,

невиждана по хубост • във никоя страна.

Наречена Кримхилда, • красавица бе тя,

уви, на много воини • донесла гибелта.

Със своя чар девичи • разпалваше любов,

жених да стане всеки • смел рицар бе готов.

Красива, благонравна, • с възхвала не една —

достоен образец бе • за всякоя жена.

Закриляха я трима • прославени мъже:

цар Гунтер и княз Гернот, • изпитани добре,

и Гизелхер — най-млад, но • и той такъв храбрец:

Кримхилда бе сестра на • грижовния кръжец.

Владетели те бяха • от знатно потекло:

сърцати, щедри, силни, • врази на всяко зло.

Бургундия страна бе • на техните деди.

Земята на Атила • им подвиг отреди.

Град Вормс на Рейн бе тяхна • престолна твърдина,

где рицари почтени • с достойни имена

на вярна служба бдяха • до сетния си час.

На две жени враждата • погуби ги тогаз.

Старица достолепна • бе Ута — майка им.

Баща им Данкрат, рицар • с характер несломим,

на младини сдобил се • със почести безброй,

в наследство им остави • земи и трона свой.

Владетелите бяха — • тъй както казах аз —

безмерно ратоборни. • Под твърдата си власт

отвред те сбрали бяха • най-личните момци,

неустрашими в битки, • безпримерни бойци.

Сред тях от Троне Хаген • бе редом с своя брат,

от Алцай беше Фолкер, • на всекиго познат,

от Мец — героят Ортвин • до пъргавия Данкварт,

маркграфове двамина • на име Гере, Екварт.

В придворната готварна • началник беше Румолд.

Ведно със него Зиндолд • и доблестният Хунолд

следяха ред и почит • в двореца да царят.

От свитата юнаци • сал тез ще изброя.

В конюшните надзорник • бе Данкварт, а Ортвин,

трапезникът на царя, • бе негов сестрин син.

Там Зиндолд, виночерпец • на властните мъже,

с ковчежника им Хунолд • за ред се грижеше.

За славата на двора, • възпявана до днес,

за воинското достойнство, • за рицарската чест,

що храбрият владетел • до гроба носи даже,

не ще насмогне никой • докрай да ви разкаже.

Сред толкова почтеност • Кримхилда със надежда

веднъж насън видя се • сокол да си отглежда.

Но два орела злобни • сразиха го и нея

при гледката боязън • за цял живот обзе я.

На майка си разказа • нощес какво сънува,

а старата царица • така го разтълкува:

„Соколът с чест отглеждан • е твоят бъдещ мъж.

Не го ли Бог опази, • ще рухне отведнъж.“

„Отде тоз мъж ви хрумна • вам, майко моя драга?

Не ще допусна рицар • с любов да ми дотяга.

Красива нека бъда • до сетните си дни,

без някой мъж чрез обич • мен зло да причини.“

„Недей да се заричаш“ — • отвърна Ута с благост. —

„Изпиташ ли ти нявга • най-съкровена радост,

на мъж ще се дължи тя. • Ще бъдеш хубавица

и Бог дано един ден • те срещне с знатен рицар.“

„Да спрем дотука спора, • царице величава.

У колко от жените • тъй често проличава

как може скръб накрая • любов да победи.

От тях аз ще се пазя, • от тези две беди.“

В душата си Кримхилда • отрече любовта

и дълги дни прекара • в отрадна самота,

без тя да закопнее • за обич пламенна.

Но сетне с почест стана • на рицар смел жена.

Той същият сокол бе, • явил й се в съня,

от Ута разтълкуван. • За мъст тя зажадня

към своите роднини, • когато го убиха.

Смъртта на едного тъй • мнозина заплатиха.

II епизод
Зигфрид

Край Долен Рейн израсна • отрокът благороден

на кротката Зиглинда • и Зигмунд — цар достоен,

богат владетел, в битка • храбрец, но хрисим в мир —

сред замъка им в Ксантен, • прочут надлъж и шир.

Тоз принц на име Зигфрид • бе снажен и напет,

в опасности пребродил • на кон царства навред,

със сила отличил се • по чуждите земи.

Какви юнаци сетне • в Бургундия откри!

В младежките години, • в лудешки времена

що подвизи извършил • легенда не една

на Зигфрид посветена • редеше чудеса

и будеше възхита • юнашка красота.

Прилежно възпитаван • тъй както подобава,

подир с дела постигна • заслужена прослава.

На Зигмунд из земите • ликуваха мнозина,

че Зигфрид бе във всичко • от други ненадминат.

Когато поотрасна, • на приеми в двореца

той въжделен гост стана. • И дама, и девица

държеше да го зърне • сред другите мъже

и благосклонността им • той виждаше добре.

Без придружител рядко • бе пускан на езда.

Наставници му бяха • все люде на честта.

Одежди му гласеше • царицата сама.

Любимец бе на всички, • на цялата страна.

С оръжие щом бе му • по сила да борави,

на него всичко нужно • тозчас се предостави.

Започна да ухажва • красавици той също,

които склонни бяха • с взаимност да отвръщат.

Пред воините си Зигмунд • тогаз оповести,

че празненство ще вдига • с приятелите си.

Вестта земи обходи • на доблестни крале.

На гостите дари той • доспехи и коне.

Където някой щеше • да става рицар смел,

в рода си като всеки • по своя път поел,

поканен бе да дойде • на празника голям.

Добиха сетне с принца • те рицарския сан.

За празника мълвата • се носи и до днес.

Цар Зигмунд и Зиглинда • заслужиха почест

за даровете скъпи, • раздавани поред

на толкоз много гости, • пристигнали отвред.

Там четристотин млади • оръженосци щяха

одежди като Зигфрид • да облекат, та бяха

девойките усърдни • затуй, че бе им драг.

Те камъни безценни • и злато на варак

пришиваха с галони • към дрехите парадни,

на празника момците • да бъдат най-изрядни.

Скамейки царят сложи • за публика подбрана.

При летен поврат-слънце • синът му рицар стана.

Към черквата поеха • богатите васали

и рицарите славни. • Традиции признали,

обслужваха днес с радост • те бъдните бойци —

така почели бяха • тях други храбреци.

Присъстваха и в храма • на меса в чест на Бога.

Избликна от тълпата • възторг до изнемога,

щом рицарската степен • от рицари получи

там всеки с чест, каквато • едва ли пак ще случи.

А после се завтече • към оседлан жребец.

Тъй вихрен бе турнирът • край царския дворец,

че скоро се тресяха • просторните палати.

Възбудено шумяха • юнаците сърцати.

На млади и на стари • от набезите мъжки

дробеше се дървото • на копийните дръжки.

Трески се разлетяха • до царските покои,

усърдно развъртяха • бойци ръцете свои.

По знак на домакина • игрите прекратиха.

Отведоха жребците • и в здрачината тиха

що щитове лежаха • в двубои разломени,

с изронени брилянти • в тревата разпилени.

А гостите на царя • поканиха от двора.

Какви отбрани гозби • досадната умора

прогонваха чрез вино, • поднесено с финес!

На чужди и на свои • оказана бе чест.

Тоз ден, макар изпълнен • с веселия безброй,

вагантите забавни • не знаеха покой:

възнаградени щедро, • залисваха момците

и жънеха похвали • на Зигмунд за земите.

Към Зигфрид царят рече • на рицарите где

земя и замък в лен той • самият да даде.

Връстниците си принцът • с имот ощастливи

и бяха предоволни • от идването си.

Пак почна веселбата • и седем дена трая.

Богатата Зиглинда • по навик най-накрая

от обич към сина си • почете гости смели

с червено злато в дар, та • любов да му спечели.

Не бе останал беден • вагант един поне.

Раздаваха се щедро • доспехи и коне,

като че ли животът • изтичаше след ден.

Где поданикът бивал • е тъй възнаграден?

С възхвала празненството • почтено отшумя.

Отпосле се разнесе • мълва из таз земя:

велможи пожелали • да стане принцът цар,

но Зигфрид не ламтеше • за титла господар.

Не щеше той по воля • на няколко велможи,

дорде баща му жив е, • короната да сложи.

Но бе готов да брани • от подлости и враг

съдбата на подвластни • безстрашният юнак.

III епизод
Как Зигфрид пристига във Вормс

Сърцето му нарядко • терзаеше копнеж.

Но скоро вест дочул бе • прекрасният младеж

за чудна хубавица • в Бургундия, подир

от нея той и радост, • и горести добил.

Известна бе далече • таз дивна красота,

а успоредно с нея • съзрял в девицата

бе всеки рицар славен • високо благородство,

привличащо там гости • зарад душевно сходство.

Към любовта й както • стремяха се мнозина,

в сърцето си Кримхилда • не скланяше да има

един за свой любим там • сред толкова герои.

Далеч бе още онзи, • с когото дом устрои.

Отрокът на Зиглинда, • сред воините най-мил,

на дама като рицар • да служи бе решил

и лесно би спечелил • най-хубава мома.

Подир Кримхилда стана • на този принц жена.

Придумваха го близки • и рицари добре,

щом дама на сърцето • държи да избере,

по сан да му подхожда. • А Зигфрид пък, решил да

ухажва дама, каза: • „Избрал съм аз Кримхилда —

бургундската принцеса, • девойката прекрасна,

прочута с хубостта си: • натам сърце ме тласна.

Не зная аз владетел, • комуто таз девица

била би непомерна • съпруга и царица.“

На Зигмунд до ушите • достигна таз мълва.

Сред воините си чул бе • да бъбрят за това

синът му как Кримхилда • решил да покори.

Вестта тъй ненадейна • стъписа го дори.

Узнала новината, • Зиглинда също бе

угрижена за Зигфрид, • че знаеше незле

характера на Гунтер • и свитата му лиха.

Тъй избора на принца • малцина одобриха.

Тогава Зигфрид рече: • „Помнете, татко скъпи,

каквото да говорят, • аз няма да отстъпя.

Не тръгна ли натам аз, • где любовта ме мами,

то по-добре сърце ми • без дама да остане.“

А царят му отвърна: • „Щом тъй си непреклонен,

от волята ти силна • оставам аз доволен

и в помощ ще ти бъда • докрай на всяка стъпка.

Помни, че Гунтер цар е • и има свита дръзка.

Но даже и единствен • да беше воинът Хаген,

по дързост и надменност • той просто няма равен.

Задачата, боя се, • не ще е никак лесна

ръката да се иска • на таз мома чудесна.“

„Не виждам тука пречка“ — • надигна Зигфрид глас. —

„Каквото не постигна • с любезността си аз,

ще грабна силом, тъй че • тогава покрай нея

страната им с подвластни • от тях ще завладея!“

Поде отново Зигмунд: • „Тез думи неуместни

ако по Рейн поемат • и станат в Вормс известни,

не бива да пристъпваш • на тамошна земя.

Познавам аз на Гунтер • и Гернот яростта.

Не може силом никой • момата да получи“ —

додаде кротко царят, — • „това поне научих.

Речеш ли все пак с воини • да тръгнеш за натам,

приятел где-що има • ще те последва знам.“

„През ум не ми минава“ — • синът му възрази —

„да бъда съпроводен • до Вормс аз от войски,

потеглили на поход • (туй низости за мен са),

та с тях да се домогна • до чудната принцеса.

Ще я спечеля лично, • та смятам аз с дузина

юнаци да поема • начело на дружина.

От вас подкрепа само • за туй ще се наложи.“

За воинските одежди • достави пъстри кожи.

А майка му Зиглинда, • и тя таз вест дочула,

за чедото си мило • се силно развълнува,

че воин на Гунтер може • за него смърт да значи.

Царицата тогава • горчиво взе да плаче.

Към нейните покои • принц Зигфрид се завтече,

на свойта майка там той • най-добродушно рече:

„Царице, не плачете • заради мен и нея.

Над всякакъв противник • без страх ще надделея.

В Бургундия с тоз поход • ще имаме успехи,

щом с ваша помощ нам ни • приготвят и доспехи,

каквито с чест да носим • с момците величави.

За тях аз благодарност • най-искрена дължа ви.“

„При толкоз непреклонност, • единствен синко свиден,

ще трябва да помогна • за твоя поход мирен

с одежда по-прекрасна, • що други рицар има,

за теб и за момците, • щом яхвате в чужбина.“

Поклон й стори Зигфрид, • героят млад, и рече:

„На похода ще тръгна • с дузина, не повече,

юнаци, за които • е нужна таз одежда.

Ще видя край Кримхилда • нещата как изглеждат.“

Красавици чевръсти • за господаря свой

седяха денонощно • и нямаха покой,

одеждата на Зигфрид • дордето не ушиха.

От радостта да тръгне • на път не го лишиха.

Баща му пък поръча • украса пребогата

за рицаря, поемащ • далеч извън страната.

Дружината стъкмиха • със шлемове корави,

със ризници лъщящи • и щитове най-здрави.

Денят кога настана • в Бургундия да ходят,

захванаха мъже и • жени да се тревожат

дали ще се завърнат • в дома от далнините.

Доспехите качиха • на мулета момците.

Златочервена сбруя • конете им красеше.

Едва ли рицар други • ще да се осмелеше

да бъде като Зигфрид • и тях самонадеян.

А принцът сбогом взе си • за похода лелеян.

Изпратиха го с горест • царицата и царят.

Той кротко утеши ги • да чуят и да знаят:

„Сега заради мене • не бива да скърбите

или за участта ми • да се безпокоите.“

Бе чогло на бойците, • ридаеха девойки,

като че ли сърцето • подсказваше им свойски,

че не един приятел • смъртта ще им отнеме.

И те се нажалиха • при туй душевно бреме.

Дружината на Зигфрид • след седем дни осъмна

пред Вормс на речен пясък • по ивицата тъмна.

И сбруи, и одежди • проблясваха в позлата.

Конете в стъпка равна • повдигаха краката.

Със щитове красиви, • лъщящи, кръгловати

и с шлемове изящни • към царските палати

на Гунтер те поеха • със Зигфрид воглаве.

Тъй пищна кавалкада • за пръв път тук се взе.

На меча им върхът чак • до шпорите висеше,

от рицарите всеки • по копие държеше,

а пък това на Зигфрид • две педи бе широко

и с ръбовете остри • посичаше жестоко.

Юздите златоцветни • придърпвайки в ръка,

на кон с нагръдник свилен • те влязоха в града.

Тълпата възхитено • дошлите заоглежда,

придворните на Гунтер • притичаха насреща.

Юнаци най-сърцати — • бойци, оръженосци —

пред рицарите спряха • да срещнат тези гости

(тъй както се полага) • във своята страна.

Юздите им и щита • поеха те в ръка.

Да отведе конете • щом някой там понечи,

в ответ храбрецът Зигфрид • уверено му рече:

„Конете не водете • в конюшните сега,

че мислим да поемем • нататък веднага.

Комуто е известно, • да го не премълчи:

къде да срещна тозчас • на мен да съобщи

владетеля бургундски, • цар Гунтер пребогат.“

Един от тях отвърна, • с палата запознат:

„При господаря право • идете без охрана.

В оназ просторна зала • видях го отзарана

ведно със свойта свита. • Натам се отправете

и много царедворци • край него ще съзрете.“

А царят вече беше • добре осведомен,

че рицари приветни • дошли са този ден

с оръжия блестящи, • с разкошно облекло,

в Бургундия каквото • невиждано било.

Остана слисан царят: • отде се бяха взели

тез доблестни юнаци • с доспехи златнобели

и щитове солидни, • наскоро изковани?

За отговор кого ли • тук Гунтер да подкани?

От Мец героят Ортвин, • заможен воин напет,

тогава къмто царя • отправи тоз съвет:

„Щом нам са неизвестни, • то вий разпоредете

да дойде вуйчо Хаген • и му ги покажете.

Наясно и с царства е, • и с всякакви земи —

познае ли тез воини, • ще ни уведоми.“

Изпратен бе вестител • да им го доведе

и с рицарите свои • в палата той дойде.

Запита Хаген царя • от него що желае.

„Отбор юнаци чужди, • без някой да ги знае,

в палата се явиха. • Ако ви е известно

отде те са се взели, • кажете ми го честно.“

„С охота ще го сторя“ — • тъй Хаген му отвърна,

пристъпи до прозорец, • към гостите надзърна.

Хареса му видът им • с доспехите разкошни —

в Бургундия такива • не беше виждал още:

„Отдето и да идват, • владетел тях ги праща

или пък на владетел • те свита са блестяща.

Конете им добри са, • одеждите — приятни:

личи, че с облекло са • на рицари най-знатни.“

Подире той додаде: • „Затуй ще кажа само:

макар и да не сме се • ний срещали по-рано,

чини ми се на мене, • пък и изглежда ясно,

че Зигфрид е юнакът, • що крачи толкоз властно.

Със славата си идва • в страната ни така

героят, поразил веч • със силната ръка

два принца нибелунгски, • чеда на крал богат.

Що подвизи извършил • подир тоз воин сърцат!

Та яздейки един път • самичък в планината,

той смели нибелунги • съзрял пред пещерата,

съкровището кралско • отвред набиколили.

Не му били познати, • но бързо се сдружили.

От планината куха • изнесено изцяло,

пред тях на Нибелунг там • богатството лежало

и двама братя щели • да си го поделят.

Учудил се юнакът • над що се суетят.

Тогава приближил се • добре да ги огледа,

а някой щом съзрял го, • възкликнал към съседа:

«Юнакът Зигфрид туй е, • ксантенският герой!»

Натъкнал се при тях той • на странности безброй.

От Нибелунг и Шилбунг • сърдечно бил приет

и принцовете млади • по липса на съвет

горещо настояли • в съкровището дял

да им посочи вещо, • дорде им обещал.

Видял безценни, казват, • там камъни, корали,

които в сто талиги • не биха се побрали,

и нибелунгско злато, • червено и сияйно:

тях трябвало юнакът • да подели поравно.

На Нибелунг го с меча • дарили за отплата,

но скоро неприязън • събудила в сърцата

услугата на Зигфрид, • що лично повелили.

Не смогнал той с делбата • на братята гневливи.

Те имали за свита • дванайсет исполина,

но що могла да стори • срещу му таз дружина?

Погубил Зигфрид в ярост • витязите достойни

и седемстотин други • пак нибелунгски воини

все с меча, подарен му • и Балмунг сам наречен.

Мнозина млади воини • от страх голям пред меча

и рицаря, когото • на помощ уж привлекли,

ведно с земя, градища • в покорство му се врекли.

Той взел пък, че погубил • и принцовете двама,

с което озовал се • самин в беда голяма:

за тях джуджето Албрих • да отмъсти пощяло,

ала в двубой със Зигфрид • мощта му опознало.

Не надделявал Зигфрид, • ни Албрих във борбата,

те — лъвове същински — • влетели в пещерата.

Там мантия на Албрих • невидимка отнел,

съкровището с нея • добил юнакът смел.

Кой дръзнал да се бие, • сега лежал сразен.

Съкровището Зигфрид • заръчал този ден

да върнат в пещерата, • подслонът где му бил.

Джуджето силно Албрих • пазител назначил.

То клетва му се клело • за честна, вярна служба

и неведнъж по-сетне • откликвало при нужда.

На Зигфрид туй дела са“ — • накрая Хаген рече. —

„Едва ли обладавал • е някой мощ повече.

И още нещо зная • за неговата слава:

как змей един убила • десницата му здрава,

в кръвта как се изкъпал • и невредим все бил

чрез роговата кожа, • която придобил.

Ще трябва да посрещнем • героя млад добре,

да си не навлечем ний • излишни ядове.

Със смелост и със сила • той станал е чутовен,

та спрямо нас дано го • запазим благосклонен.“

„Навярно вие прав сте“ — • обади се тук царят. —

„Аз виждам как храбрецът • и свитата изгарят

да блеснат с свойта дързост. • Затуй сега да слезем

при него ние долу, • при рицаря любезен.“

„Туй бива“ — рече Хаген. — • „Не ще вам навреди:

той сам е благородник • и цар ще наследи.

От външността личи му • и Бог ми е свидетел,

че не съвсем без повод • насам се е завтекъл.“

Владетелят отвърна: • „Тогаз да заповяда.

Той храбър и почтен бил, • разбирам аз с отрада —

от полза туй ще бъде • в Бургундия за всинца.“

И Гунтер се отправи • навън да срещне принца.

Със свитата си царят • прие достойно госта,

така че той приятно • бе изненадан доста.

С поклон левентът снажен • тозчас благодари им,

загдето му оказват • такъв радушен прием.

Поде тогава Гунтер, • очакващ новина:

„Отде, храбрецо Зигфрид, • дошли сте в таз страна,

във Вормс на Рейн каква вас • ви води орисия?“

А гостът отговори: • „Аз няма що да крия.

В земите на баща ми • разчу се скоро вест,

че тук при вас живеят • (да видя ще е чест)

герои най-сърцати • (заради тях се вдигнах),

каквито цар е имал. • И ето ме — пристигнах.

За храбростта ви лична • се носи също слава,

че няма друг владетел • тъй смел и с власт такава.

Навред така говорят • из вашата земя,

та сам да го изпробвам • сега ще се стремя.

Аз рицар съм, комуто • корона се полага,

за мене искам също • да казват: юначага —

достоен покорител • на люде и царства.

Животът и честта ми • залог са за това.

Дори и да сте храбър • тъй както се говори,

не ме е никак грижа • кому как ще се стори

и аз ще ви отнема • богатствата прекрасни,

земите, твърдините; • те мен ще са подвластни.“

Със свитата си царят • остана изумен

при новината, чута • от госта дръзновен,

току-така страната • решил да покори.

И воините на царя • вестта му възмути.

„Нима съм аз заслужил“ — • запита Гунтер остро, —

„със силата си някой • да ми отнеме просто

предците ми що дълго • изграждали са с чест?

Ний рицари не ще сме, • допуснем ли го днес!“

„Пред вас не ще отстъпя“ — • юнакът възрази. —

„Не си ли защитите • страната от врази,

то аз ще я владея. • А вий щом покорите

наследството ми силом, • вовек ще го държите.

Имотът ни изглежда • напълно уравнен.

Единият от нас щом • излезе победен,

на другия се всичко — • земя, народ — полага.“

Туй Гернот, пък и Хаген • отхвърлиха веднага.

„Не сме си“ — каза Гернот — • „поставяли за цел

земи да придобием • до някакъв предел

дори с човешки жертви. • Нам с право се полага

земята ни и никой • насам да не посяга!“

Другарите му мрачно • стояха до един.

Сред тях от Мец героят, • напетият Ортвин,

продума: „Този изход • съвсем не ме теши.

Юнакът непочтено • мира с вас наруши.

Щом нямате вий с брат си • готовност за отбрана,

дори и да докара • войската си подбрана,

аз смятам да се бия • със Зигфрид лично даже,

дорде от наглостта си • накрай не се откаже.“

Тез думи разгневиха • ксантенския левент:

„Ръка не смей да вдигаш • изобщо срещу мен —

от потекло съм царско, • а ти на цар васал си!

Дузина като теб ме • не плашат с дързостта си.“

Към меча си посегна • напетият Ортвин,

личеше му, че беше • на Хаген сестрин син.

Озадачен бе царят, • че Хаген все мълчи,

та пак зае се Гернот • диспута да смекчи.

Към Ортвин се обърна: • „Гнева си укротете!

Не ни е сторил Зигфрид • злина и ний мъжете

ще сложим край на спора • по път благопристоен,

а принцът ще ни стане • приятел най-достоен.“

Намеси се и Хаген: • „Понеже преди малко

враждебно се изстъпи, • изглежда много жалко

нам, все витязи ваши, • че идва тук за свада,

без някой господар мой • дори да го напада.“

Храбрецът силен Зигфрид • в ответ тогаз му рече:

„Словата щом ви дразнят, • юнако Хаген, вече,

в Бургундия оставям • на вас да изберете

дали да заговоря • с мощта и на ръцете.“

„Не ще го аз допусна“ — • тъй Гернот заяви.

На всички свои воини • той строго нареди

надменни да не бъдат, • да не забравят где са.

А Зигфрид пък си спомни • за дивната принцеса.

„Подхожда ли ни битка • със вас?“ — додаде Гернот. —

„Дори да паднат много • герои там, наверно

нам чест не ще ни прави, • ни горд ще сте самин.“

Но упорит бе Зигфрид, • Зигмундовият син:

„Що чакат още Ортвин • и Хаген с храбра свита?

Нали готови бяха • на бой все да налитат

с бургундските си воини, • тук стекли се отвред?“

И двамата мълчаха • по княжески съвет.

„Добре дошли сте вие • с другарите си тука,

във Вормс на Рейн!“ — отправи • привет синът на Ута.

„Охотно ще ви срещнем • ний с моите роднини.“

На гостите наляха • по глътка царско вино.

Поде тогава царят: • „Любезно приемете,

каквото тук е наше, • и с чест го споделете.

Достоен гост бъдете • вий в дом гостолюбив.“

Тогаз и Зигфрид стана • отново приветлив.

От мулета товарни • доспехите свалиха.

Юнаците на Зигфрид • в палата подслониха

в разкошни светли стаи, • уютни, най-отпред.

В Бургундия насетне • бе принцът гост приет.

Оказвана му беше • такава чест голяма,

че тук да я опиша • аз думи просто нямам.

Дължеше я безспорно • на дързост като тази

и надали човек би • могъл да го намрази.

Забавни надпревари • уреждаха се разни

за цар, князе и воини, • без те да бъдат равни

по сила на юнака: • известно беше вече,

че копие и камък • той мята най-далече.

А рицарите гдето • с обноски благонравни

общуваха със дами • след надпревари славни,

там винаги героят • ксантенски бе желан.

От обич съкровена • пък сам бе обладан.

Дорде за всичко ново • той биваше готов,

в сърцето си таеше • девичи лик с любов,

тъй неговия както • девицата таеше.

Преди сам да я види, • тя вече го ценеше.

Откакто той бе тука, • наченеха ли в двора

бойци игрите свои, • следеше често спора

принцесата от някой • прозорец, тъй че нея

забава като тази • с възторг изпълваше я.

Да знаеше той само, • че тази, що таеше

в сърце, го съзерцава, • окрилен да е щеше.

Очите му да бяха • съзрели я в тоз миг,

от него на света друг • не би бил по-честит.

Сред рицари на двора • застанал горд и снажен,

тъй както на турнир и • до днес стои гост важен,

предлагаше синът на • Зиглинда гледка мила

и дама не една със • любов го би дарила.

Но глождеше го мисъл: • „Кога ще се домогна

с очите си да видя • момата благородна?

От все сърце я любя, • а времето минава,

ний още сме си чужди • и туй ме угнетява.“

Князе и цар когато • страната родовита

обхождаха прилежно • с придворната си свита,

с тях тръгваше и Зигфрид. • Тя ставаше унила,

а в него обичта му • пламтеше с нова сила.

Живеейки в палата, • за Зигфрид тъй измина

на Гунтер във страната • почти една година,

без ни веднъж да случи • любимата да срещне,

що радости и горест • донесе му по-сетне.

IV епизод
Как воюва срещу саксонците

В Бургундия разчу се • зловеща новина:

дошли са бързоходци • от някаква страна,

изпратени от двама • владетели незнайни.

Събудиха тревога • там вестите потайни.

Владетелите двама • сега ще назова:

саксонският богат княз • бе Людегер това

и кралят датски също • на име Людегаст.

Дружини храбри воини • държаха в свойта власт.

На Гунтер във страната • дошлите бързоходци

представители бяха • на тези пълководци.

Отведоха ги право • в просторните палати

пред царя да говорят • момците непознати.

Той срещна ги любезно. • „Добре дошли“ — им рече. —

„Вас кой ви е изпратил • от толкова далече

аз искам да узная?“ • Обзе ги тях боязън,

че могат да събудят • у царя неприязън.

„Царю, ако държите • вестта да съобщим,

за вас която носим, • ний няма да мълчим:

княз Людегер и брат му • крал Людегаст ви мразят.

С войска в земите ваши • те смятат да нагазят.

Затуй, че породили • сте в тях вий гняв и завист,

владетелите наши • питаят таз ненавист.

Към Вормс на Рейн ще тръгнат • на поход смел със сума

изпитани юнаци — • аз давам честна дума!

До седмици дванайсет • те трябва да нахлуят.

Приятелите ваши • туй нека да го чуят,

ако рекат да бранят • мира по тез земи,

че шлем и щит противник • безредно ще ломи.

Но ако помежду си • се вие спогодите,

дружините им няма • да доближат стените

на Вормс, та да посеят • навред злини безбройни

и гибел сред мнозина • от доблестните воини.“

„Изчакайте вий малко“ — • разпореди се царят, —

„ще трябва да размисля, • ответ за да отправя.

Аз приближени имам • и с тях ще се заемем

за тази вест злокобна • решение да вземем.“

Владетелят заможен • с помръкнало лице

заключи новината • във своето сърце.

Заръча той за Хаген • и други воини свои

да се явят при Гернот • сред царските покои.

Дойдоха най-добрите, • които бяха там,

и Гунтер рече: „Знайте, • подема се голям

военен поход срещу • Бургундия и нас!“

Отвърна Гернот, рицар • и достолепен княз:

„Ще ги посрещнем с меча • и храбро ще се браним,

на смърт обречените • да паднат ще оставим —

заради тях честта ми • не искам да пострада.

Затуй вразите наши • тук нека заповядат!“

„Тез мисли“ — рече Хаген — • „не одобрявам аз.

Безочлив Людегер е • тъй както Людегаст —

не можем толкоз скоро • войската да сберем.

Защо в делата Зигфрид • не бъде посветен?“

Вестителите царят • в града свой подслони.

Ненавистни му бяха, • но той разпореди

за тях да се погрижат • вежливо и добре,

приятели дорде си • на помощ призове.

Самият той изпаднал • бе в истинска тревога.

Съзря го тъй печален • млад рицар, гост на двора.

Не знаейки що беше • се случило тоз ден,

помоли го да бъде • за туй осведомен.

„Безкрайно ме учудва“ — • тук Зигфрид беше прав, —

„че тъй сте изменили • на веселия нрав,

чрез който неизменно • общувахте вий с нас.“

А Гунтер предпазливо • отвърна му тогаз:

„Не иде да споделям • аз с всеки, който пита,

покрусата, що нося • в сърцето свое скрита.

В беда приятел може • печал да излекува.“

От думите му Зигфрид • се мигом развълнува.

На царя той отвърна: • „За всичко досега

откликвал съм и вярвам, • че в днешната беда

могъл бих да помогна. • Приятел щом е нужен,

до гроб аз вам ще бъда • приятел, с чест заслужен.“

„Дано Бог поживи ви! • Словата ви, юнако,

допадат ми, тъй както • духът ви горд. И ако

не случи помощта ви, • ценя пак таз услуга.

Длъжник съм ви, не ме ли • застигне участ друга.

Сега вам ще разкажа • какво ме тъй тревожи:

изпратили врази са • вестител да доложи,

че готвят поход страшен • те в моята страна.

Не е посягал други • към тази твърдина.“

„Вий грижа не берете“ — • сне Зигфрид теготата, —

„сърце си отпуснете • и чуйте ми молбата:

сърдечно с чест и слава • държа да ви възмогна,

но воини призовете, • те също да помогнат.

И с трийсет по хиляда • юнаци да се бият,

вразите ви коварни • аз лесно ще надвия

дори с хиляда воини — • повярвайте вий в мен!“

Владетелят отвърна: • „Ще съм ви задължен!“

„И тъй, разпоредете • готовността за бой

хиляда ваши воини • да имат, че на брой

са моите дванайсет. • Ръката ми ще брани

земята ви и вярност • сърцето ми ще храни.

На помощ вие Хаген • и Ортвин привлечете,

а също Данкварт, Зиндолд — • юнаците напети.

И Фолкер с нас да язди — • големият смелчак,

на него поверявам • да носи боен стяг.

Вестителите нека • си идат у дома,

за да ни видят скоро • на собствена земя,

а твърдините наши • да си живеят в мир.“

Привика царят близки • и воини по-подир.

На Людегер момците • в палата се явиха —

че могат да си тръгнат, • те радостта не скриха.

Дари ги царят Гунтер • с подаръци богати,

съпровождач им даде, • с тез думи ги изпрати:

„Кажете у дома си • на моите врази,

че походът май лошо • ще им се отрази.

Рекат ли да нахлуят • в Бургундия сега,

приятелите мои • ще срещнат веднага.“

Вестителите сетне • видяха даровете,

с които домакинът • тъй щедро ги почете.

Такъв жест да отблъснат • не се те осмелиха

и вземайки си сбогом, • тозчас се разделиха.

А в Дания когато • чрез тях чу Людегаст

от Рейн вестта каква е, • обзе го гняв тогаз.

Раздразнен бе немалко • от думите враждебни

и тез бургундци, дето • са тъй високомерни.

Разказаха му още • за много воини смели,

наред с които рицар • ксантенски са видели —

храбрец на име Зигфрид, • един от тез герои.

От новината кралят • напълно се разстрои.

Щом датските велможи • с вестта се запознаха,

побързаха да свикат • приятели и бяха

на Людегаст опора. • Така той за война

събра войска безстрашна • към двайсетхилядна.

И Людегер Саксонски • в подкрепа му се врече,

та воинството им скоро • бе близо дваж повече,

в Бургундия с което • те щяха да навлязат.

Ала и Гунтер вече • там сбираше витязи

сред воини на князете • и родственици свои,

на Хаген храбреците • и другите герои.

Те щяха да поемат • към битките с врага

и не един да стане • в тях жертва на дълга.

При своя поход щяха • те бойния си стяг

да поверят на Фолкер • и към отсрещен бряг

от Вормс през Рейн да минат • с конете си отвъде.

От Троне Хаген щеше • дружинник да им бъде.

Потегляха с тях още • юнакът Зиндолд, както

и Хунолд да заслужат • отплата царска в злато.

На Хаген братът Данкварт • с почтения Ортвин

ще можеха да блеснат • с духа си несломим.

„Царю, тук останете!“ — • тъй Зигфрид посъветва.

„Щом воините ви в боя • сърцато ще ме следват,

на мен се осланете • вий с дамите в палата.

Аз предано ще браня • честта ви и земята.

Онез, войска що щяха • към Вормс да изпроводят,

решен съм у дома им • със меч да ги споходя.

С конете си ще идем • тъй близо, че да мога

аз наглостта им там да • обърна на тревога.“

И воинството през Хесен • пое от Рейн, докле

в Саксония добра се, • до бойното поле —

плячкосваше се вредом • и селища горяха,

та крал и княз тогава • във чудо се видяха.

Погром такъв в страната • не ще е бивал негли.

На границата още • обозът се оттегли

и Зигфрид, воин разумен, • запита ги навреме:

„За тез оръженосци • кой грижа ще поеме?“

Отвърнаха му: „Нека • младоците нататък

да надзирава рицар • изпитан като Данкварт.

Щом двамата със Ортвин • отзад в обоза служат,

на Людегер бойците • малцина ще погубят.“

Подире Зигфрид рече: • „Самият аз ще яхна

към стана на вразите • да видя колко тяхна

войска се там намира.“ • И ето с меч и шлем

отрокът на Зиглинда • за схватки бе стъкмен.

На тръгване той Хаген • и Гернот натовари

с командата над всички • достойни воини стари,

а сам пое в страната • саксонска като оня,

що с меча си наскоро • прониза много броня.

Видя насред полето • войската им огромна

(сравнена с нея беше • бургундската нищожна):

четирсетхилядна пък • и може би нагоре —

таз численост на Зигфрид • приемлива се стори.

Един храбрец отсреща, • добре въоръжен,

се бе преправил също • на съгледвач тоз ден.

Взаимно се съзряха, • но Зигфрид по-преди

ненавистно врага си • захвана да следи.

Но нека ви обадя • кой съгледвачът бе,

що лъскав щит от злато • придържаше в ръце.

Крал Людегаст излязъл • бе лично тук на стража.

Насреща му препусна • чужд рицар млад и снажен.

Сега го с поглед зъл и • крал Людегаст почете.

Противниците ловко • пришпориха конете

и копията ниско • към щитовете снеха.

За краля величав туй • не бе път към успеха.

След копийния сблъсък • един край друг нататък

конете профучаха • със тях за отдих кратък.

Мъжете разгневени • с юздите ги извиха

и с мечовете сетне • двубоя продължиха.

От удара на Зигфрид • ехтеше равнината

и огненочервени • искри изпод ръката

юнашка полетяха • от шлема як на воина.

Изглеждаше борбата • напълно равностойна.

За кой ли път със меча • и Людегаст удари,

но всеки върху щита • мощта си пак стовари.

Дозор наблизо мина • от воини трийсетина:

преди да дойдат, кралят • едва ли не загина.

Три тежки рани Зигфрид • нанесе му самия

през лъскавата броня. • Щом мечът му проби я,

кръвта през всеки прорез • от раните потече

и Людегаст започна • да се разкайва вече.

Земите си предложи • той, просейки пощада,

и каза, че е кралят • с молба да не пострада.

Ала тогаз дойдоха • момците от дозора,

видели в тази схватка • на Людегаст позора.

Щом Зигфрид го поведе, • момците на талази

нахвърляха се вкупом, • та трябваше да пази

той с удари безредни • заложника богат.

Какви щети подир им • нанесе тоз юнак!

В неравна бран се справи • с тридесетте. Един

пожали да препусне • при своите самин,

вестта да им разкаже • за случката тоз ден.

Свидетелство бе шлемът • съвсем окървавен.

Загриженост обзе ги • и бяха тъй сломени

датчаните, щом чуха, • че кралят им пленен е.

Уведомиха брат му • и той тогаз изпадна

в необуздана ярост • от таз вест безотрадна.

А Зигфрид пък отведе • деспота Людегаст

при воините бургундски, • поел под своя власт.

Предаде го на Хаген, • но който бе узнал,

че този тук е кралят, • ни миг не сети жал.

Бургундците повеля • призва под боен стяг.

„Напред“ — извика Зигфрид, — • „очаква ни нас враг!

Ако до залез някой • живота ми не вземе,

саксонки ще почерня • немалко аз без време.

Последвайте ме, воини, • дошли от Рейн с закана!

Аз зная как да стигнем • на Людегер до стана,

да видите вий мечът • как шлем разполовява.

Загдето тук дошли сме, • врагът ще съжалява.“

Бегом момците с Гернот • възседнаха конете,

а Фолкер, шпилман славен, • издигна стяг в ръцете

чевръсто и със него • отправи се начело.

Така за бой готово • бе воинството им смело.

Бойци хиляда само • и рицари дузина

от облак прах обвити • поеха на ранина

по друмищата полски, • препускайки нататък.

От щитове лъщящи • замярка се отблясък.

Саксонски храбри воини • настъпиха към тях

със мечове бръсначи: • доколкото разбрах,

в ръката на юнака • посичали без жалост.

От пришълци те щяха • да бранят свойта цялост.

Като дружинник Хаген • войската подреди.

Пристигна там и Зигфрид • със своите момци,

които бе довел от • ксантенската земя.

Ах, колко кръв тоз ден се • в сражение проля!

Че Зиндолд, Хунолд, както • и Гернот в този бой

погубиха живота • на не един герой,

преди сам да узнае • те колко са безстрашни.

Тъй много знатни дами • направиха нещастни.

Отделно Фолкер, Хаген • и Ортвин редом с тях

потапяха все в кърви • без милост и без страх

лъщящата повърхност • на шлемовете вражи.

Завидна смелост Данкварт • успя сам да покаже.

Датчаните се също • сражаваха умело

и щитове трещяха • при всеки сблъсък в чело.

От ударите с меча, • размахван с ярост злобна,

и воинството саксонско • накрая изнемогна.

Бургундците, едва-що • навлезли в този бой,

се втурнаха и рани • нанесоха безброй.

Седлата всеки воин • оплискваше със кръв

и в битката за слава • държеше да е пръв.

Със силен звън кънтяха • оръжията остри

в юначните ръце на • ксантенските им гости,

настъпващи след Зигфрид • през гъстата дружина.

Те следваха го храбро, • отдето и да мина.

Не виждаше се тука • бургундец да е първи

след него, но личаха • потоците от кърви,

които да пролива • окото му не мигна,

дорде до Людегер и • войската му не стигна.

До три пъти направо • редиците пресече

и после пак се върна. • Щом Хаген се притече

на помощ, той засити • тоз устрем свой докрай.

Що воини повалиха • тогаз — един Бог знай!

Княз Людегер когато • съзря как Зигфрид там

размахва меча Балмунг • в ръка и смогва сам

със него толкоз техни • бойци да порази,

владетелят се мигом • от гняв преобрази.

Сред суматоха страшна, • сред звън на мечове

доведоха до сблъсък • те свитите си две.

Тъй двамата можаха • да мерят лично сили.

Саксонците с ненавист • отстъпиха унили.

Владетелят им храбър • бе люто разярен

от новината мрачна, • че брат му бил пленен,

разбра обаче късно: • не Гернот го е сторил,

а с него на Зиглинда • синът се бе преборил.

И удар подир удар • да му нанася дръзна,

та конят под седлото • на Зигфрид се подхлъзна,

ала след миг изправен, • той тутакси съвзе се

и рицарят отново • безстрашно се понесе.

Подкрепяха го в близост • не само Гернот, Хаген,

противници мнозина • сразили в боя славен.

Там Данкварт, Фолкер, Зиндолд • и Хунолд до Ортвин

поваляха във схватки • вразите до един.

В единоборство князът • и принцът влезли бяха.

Над шлемове лъщящи • рой копия свистяха,

запращани с ненавист • и със замах такъв,

че щитове изящни • опръскваха се с кръв.

На битката в разгара • най-обичайно беше

да слязат от конете. • Лице в лице стоеше

срещу врага си Зигфрид • изправен най-подир:

княз Людегер сред полет • на копия безспир.

От щита як на Зигфрид • отхвръкна цяла стяга,

но наумил той бе си, • че нему се полага

вразите с толкоз рани • докрай да разгроми.

Що ризници и Данкварт • днес с меча разломи!

Но ето че внезапно • съзрял бе Людегер

на Зигфрид върху щита • корона като герб.

Досети се кой беше • сърцатият титан,

другарите призва си • да прекратят таз бран:

„Хей, воини мои, боя • вий преустановете!

Видях синът на Зигмунд • как в битката навред е —

юнакът силен Зигфрид, • храбрец и рицар знатен.

В Саксония ще е от • лукавия изпратен!“

Той стяговете рече • да се сведат в миг ниско.

Примирие получи • тъй както сам поиска,

но трябваше заложник • в Бургундия да иде.

На Зигфрид от ръката • дойде му таз обида.

На общ съвет решиха • да прекратят войната.

И щит, и шлем саксонски • с пробойни на земята

положени там бяха — • тъй аленочервени

с цвета на рани все от • бургундци причинени.

Сред воините по избор • една част те плениха.

А храбреците Гернот • и Хаген наредиха

ранените да бъдат • в носилки настанени.

След тях към Рейн вървяха • петстотинте пленени.

Датчаните безславно • поеха път обратен.

Саксонците, загдето • не бяха в боя страшен

тъй дръзки, че с похвала • да може да ги тачат,

загиналите горко • решиха да оплачат.

Героят снажен Зигфрид, • достойно оглавил

отбор юнаци свои, • се беше отличил

със подвизи, признати • на Гунтер от войската.

А с мулета товара • свалиха до реката.

До Вормс момци изпрати • княз Гернот с новина

приятели и близки • да чуят у дома

какви успехи славни • постигнати са днес

и как смелчаци в битка • воювали са с чест.

Момците дотърчаха • и всичко съобщиха.

Зарадваха мнозина, • унивали в скръб тиха,

с вестта, що бързоходец • навред охотно носи.

Тогаз от знатни дами • дочуха се въпроси

как воините на царя • държали са се в боя.

С Кримхилда разговаря • пред нейните покои

един от тях потайно, • за да се не разкрие,

че някой сред бойците • сърцето й пленил е.

При нея щом яви се • и щом поклон й стори,

красивата Кримхилда • му кротко заговори:

„За вест добра със злато • ще те възнаградя;

не ме ли мамиш, аз над • доброто ти ще бдя.

Кажи за брат ми Гернот • как битката премина,

приятелите как са, • умряха ли мнозина?

Кой беше там героят — • туй искам аз да зная.“

Вестителят отвърна: • „Един не се помая!

Но в боя се стремеше • противника да смаже,

принцесо благородна, • туй длъжен съм да кажа,

най-дръзновено гостът • ксантенски, тук пристигнал

и яростно ръка си • срещу вразите вдигнал.

Каквото Данкварт, Хаген • и други царски воини

успяваха да сторят • в двубои най-достойни,

бе просто несравнимо • със войнствения плам,

излъчващ се от Зигфрид, • сина на Зигмунд, там.

Сразиха в люта схватка • те множество герои,

ала не може никой • да каже с думи свои

как настървено Зигфрид • вразите в кръв удави,

как дами благородни • сиротни той направи

и как девойки много • остави без любим.

Със своя меч ломеше • тъй шлемовете им,

че бликваше под тях от • дълбоки рани кръв.

С достойнствата си той е • сред рицарите пръв.

Каквото и да беше • извършил Ортвин сам

(той смогнеше ли воини • да стигне с меча там,

нанасяше им мигом • най-често смъртна рана),

то за врага бе брат ви • бедата най-голяма,

каквато във войната • могла би да се случи.

За храбростта е редно • това да се научи:

бургундците успяха • тъй славно да воюват,

че за честта си няма • от що да се срамуват.

Те с меча си в ръката • опразваха седлата,

от удари страхотни • кънтеше равнината.

Вразите по-добре бе • да не стоят насреща,

юнаците от Рейн щом • връхлитаха зловещо.

Смелчаците от Троне • погибел вред посяха,

кога войските в сблъсък • съвсем се развилняха.

Със смърт мнозина Хаген • зае се да наказва —

в Бургундия тепърва • за туй ще се разказва.

Юнаците на Гернот — • и Зиндолд, пък и Хунолд —

стараха се тъй много • наред с храбреца Румолд,

че Людегер горчиво • ще трябва да се кае,

загдето сам рода ви • на битка призовал е.

На схватки най-горещи • по бойното поле

в началото и в края, • където и да е,

подсторник драговолен • на Зигфрид бе ръката.

Заложници той води • на Гунтер във страната.

С мощта си ги прекърши • прекрасният витяз —

и Людегер смири се, • богат саксонски княз,

и брат му, кралят датски, • на име Людегаст.

Но чуйте, че и то е, • принцесо, вест за вас:

Тях Зигфрид сам плени ги • и ето идват тук —

заложници такива • не е довеждал друг,

на Рейн каквито води • след подвига си той.“

И тази вест приятна • ней вдъхваше покой.

„Насам дохождат здрави • над петстотин пленени,

а редом (вам е ясно) • лежат и зле ранени

в осемдесет носилки, • кръв алена попили.

От тях на Зигфрид мечът • немалко поразил е.

Онези, от които • мирът бе осквернен,

ще бъдат унизени • сега в бургундски плен.

Надменния го водят • победно в таз страна.“

Вестта като изслуша, • от радост пламна тя.

Съвсем поруменял бе • красивият й лик,

че — отървал се читав • и в тоз опасен миг —

юнакът славен Зигфрид • отново се завръща.

Зарадва я съдбата • на близките й също.

Любезно тя му рече: • „Добра бе новината.

Заслужи си отплата — • одежда пребогата

и десет мерки злато • да имаш за добро си.“

Затуй се вест такава • на знатни дами носи.

И злато, и одежда • доби той за отплата.

Пък хубавици все от • прозорци на палата

заничаха към пътя. • И ето яздешком

войската се завърна • в бургундския си дом.

И здрави, и ранени • прииждаха насам,

приветствани от близки, • без да изпитват срам.

Стопанинът на кон към • дошлите се придвижи,

с възторзи край бе сложен • на неговите грижи.

Посрещна свойте воини • и гостите с отрада

тъй както на владетел • достоен се полага,

благодари им, дето • се бяха отзовали

да влязат в бой и с чест са • победа изковали.

Цар Гунтер поразпита • бойци осведомени

при схватките колцина • от смърт са покосени.

Загиналите бяха • най-много шейсетина.

Прежалени те бяха, • отново мир да има.

От щитовете много • се бяха потрошили,

но от конете скочи • запазилата сили

дружина с шлем разбит и • закрачи към палата.

На царски прием шумно • започна веселбата.

С поръка височайша • в града ги настаниха,

за гостите на царя • подслон подсигуриха.

Грижовност той към всички • ранени нареди,

великодушен бе и • към своите врази.

„Добре дошли сте вие!“ — • към Людегаст той рече.

„На пагуба до днеска • от вас бях аз обречен.

Възмездие за нея • ще имам може би,

приятелите Бог пък • дано възнагради!“

„На тях благодарете“ — • отвърна Людегаст. —

„Заложници такива • кой има като вас?

Добре ще заплатим ний, • щом с рицарска охрана

към неприятел милост • окажете голяма.“

„Врази сме, ала тука • движете се свободно,

в страната ми щом вие • стоите драговолно,

дордето разреша ви • да тръгнете назаде.“

Ръка с тез думи Гунтер • на Людегер подаде.

Посочиха им стая • да идат на отмора.

Ранените в постели • пренесоха от двора,

на здравите наляха • пък вино, медовина —

каква по-буйна радост • за цялата дружина!

Прибрани бяха всички • разбити щитове,

седла окървавени • (и не едно и две)

побързаха да скрият, • жени да не заплачат.

Бойците морно взеха • нозете да провлачат.

Над гостите си царят • с грижовно чувство бдеше

тълпа от местни, чужди • навред в града сновеше,

но най-загрижен беше • за всичките ранени,

покрай възторга дето • лежаха угнетени.

Лечители, знахари • получиха в отплата

сребро, кой колко иска, • отделно чисто злато,

бойците да избавят • от лютите им рани.

А гостите дариха • пък с дарове подбрани.

Които пожелаха • на път да тръгнат нощем,

поканиха любезно • да погостуват още.

Запита царят как да • плати на всеки воин,

дължимото изпълнил • по начин най-достоен.

Княз Гернот посъветва: • „Сега да си заминат,

ала след шест недели • (предвид те да го имат)

на празненство голямо • да заповядат пак —

пък и ранен все някой • тогаз ще е на крак.“

Намислил бе и Зигфрид • обратно да поеме,

но домакинът Гунтер, • узнал това навреме,

помоли го сърдечно • при тях да постои.

Зарад сестра му принцът • на туй се съгласи.

Той твърде знатен беше • отплата да получи,

макар че бе заслужил • и царят го научи,

тъй както и князете, • с очите си видели

как сам със свойта сила • двубоите печели.

Та заради Кримхилда • остана тоз младеж

да може да я зърне • след толкова копнеж.

Мечтата му едва щом • впоследствие се сбъдна,

на Зигмунд той в страната • доволен се завърна.

Любител беше Гунтер • на рицарски игри,

привличащи юнаци • и млади, и добри.

Покрай брега пред Вормс, где • турнири се провеждат,

накара той за гости • скамейки да подреждат.

Преди да запристигат • във нейната страна,

красивата принцеса • от своя брат узна,

че празненство подготвя • с приятелите свои.

Настъпи суетня и • сред дамските покои

с какви пребрадки, рокли • да си се издокарат.

Дочула беше Ута • как трепетно повтарят:

„Очаква се да дойдат • все рицари сърцати!“

От скрина тя разгърна • одежди пребогати,

заръча пак премяна • за дамите придворни

и облекла за много • бургундски млади воини.

На чужденците също • поднесе дрехи нови

и всичко туй тя все за • чедата си го стори.

V епизод
Как Зигфрид вижда Кримхилда за първи път

Дошлите да празнуват • излизаха край Рейн

да яздят достолепно • сега тук всеки ден.

Решили да окажат • на царя почит, те

използваха на воля • доспехи и коне.

Скамейките за всички • готови вече бяха.

Височества почтени • за празника се сбраха

до тридесет и двама — • мълви легенда стара.

А дамите премяна • гласяха в надпревара.

Усърден Гизелхер бе — • бургундски княз най-млад.

С витязите си редом • и с Гернот, своя брат,

той гостите прие от • страната и чужбина,

почитайки на всеки • заслугите и чина.

Златочервени бяха • им конските седла,

със щитове изящни, • с разкошни облекла

за празника на Рейн те • дохождаха снабдени.

Дойдоха вече бодри • и някои ранени.

Лежащите в постеля • с все още люти рани

преставаха да мислят, • че близка е смъртта им.

Умиращите време • бе всеки да прежали.

В предчувствие на радост • се сипеха похвали

за празника и дните • с безкрайни веселби.

Блаженстване безмерно • и рицарски борби

очакваха дошлите • на Гунтер във палата.

Възторг настана буен • навсякъде в страната.

Поеха в ранна утрин • на Петдесетница

пет хиляди смелчаци • с приветливи лица

на празника в одежда • разкошна да отидат

и вредом в надпревара • веселие да вдигат.

Със свойта прозорливост • цар Гунтер бе разбрал

как Зигфрид всеотдайно — • макар и невидял

сестрицата му още — • копнееше по нея,

която всяка хубост • накарва да бледнее.

Юнакът Ортвин рече • на своя цар тогаз:

„Желаете ли днеска • признателност от нас,

на този празник дайте • да видим всички дами,

които са в палата • бургундски гордостта ни.

Каква по-чудна гледка • мъжа ще заплени

от прелестни девици • и царствени жени?

Пред гостите ви нека • сестра ви се покаже.“

Съветът присърце бе • за рицар млад и снажен.

„Охотно ще го сторя!“ — • склони веднага царят

и тъй зарадва всеки, • дочул да разговарят.

Към Ута и Кримхилда • отправяйки възхвала,

покани ги с придворни • пред празничната зала.

От скринове тогава • извадиха най-дивни

премени драгоценни • и украсени гривни.

Приготвени отдавна • за празник предвидливо,

девиците със тях се • нагиздиха грижливо.

У младите юнаци • надежда се таеше,

че не една девойка • да ги хареса щеше.

Това дори за царство • не биха разменили —

тъй ненагледни бяха • красавиците мили!

По заповед на царя • роднини неколцина

сестра му придружиха • със храбреци стотина.

В ръцете меч държаха, • приготвен за защита —

в Бургундия те бяха • и дворцовата свита.

С Кримхилда бе и Ута, • царица величава,

над сто придворни дами • избрала във състава

на свойте придружвачки, • богато пременени.

След щерка й вървяха • девиците засмени.

Заслизаха те бавно • от дамските покои.

Вълнение настана • сред младите герои:

внезапната възможност • така им се хареса

на празника да видят • чаровната принцеса.

Пристъпваше тя както • пробужда се зората

на облак изпод мрака. • Забравена тъгата

в сърцето бе на онзи, • таил я дълго там —

любимата си принцът • съзря сега едвам.

Проблясваше по нея • искрист безценен камък,

ликът й миловиден • гореше в розов пламък.

Че някой нявга нещо • видял бил по-красиво,

дори да го речеше, • не би било правдиво.

И както на небето • сияйната луна

по-ярко от звездите • излъчва светлина,

така блестеше тя пред • останалите дами.

Туй породи възторзи • сред гостите призвани.

Отбрани царедворци • вървяха най-отпред,

ала момците буйни • напираха отвред

прекрасната девица • да видят този ден.

А Зигфрид се почувства • и ведър, и смутен.

Замислен, той си рече: • „Отгде на мен ми хрумна

да имам любовта й? • Мечта е туй безумна.

Не я ли пък постигна, • спасение смъртта е.“

От тягостните мисли • глава му се замая.

Наследникът на Зигмунд, • макар така покрусен,

стоеше като че ли • от майстор най-изкусен

на пергамент изписан • във вид съвсем правдив:

юнак не е бил виждан • друг толкова красив!

Кортежът царедворски • пред знатните жени

приканваше момците • да минат настрани.

Път сторваха с доволство • в сърцето много воини

пред дамите красиви • и тъй благопристойни.

На царя рече Гернот, • прочут бургундски княз:

„Услугите си който • предложил бе на вас,

пред всички нека бъде • героят на деня.

Съвет да дам аз, братко, • не ще се посвеня:

вий Зигфрид поканете • да дойде при сестра ни.

За нас ще е от полза • пред нея да застане

и тя към рицар поздрав • за пръв път да отправи.

Тогаз в беда юнакът • не ще ни изостави.“

На Гунтер приближени • при Зигфрид се явиха.

Ксантенския герой те • накратко известиха:

„При царя ни идете! • Ще позволи той там

сестра му да изкаже • чрез поздрав почит вам.“

От думите им принцът • бе горд и поласкан.

В сърцето си усети • възторг необуздан,

че с щерката на Ута • той щеше да се срещне.

Тя с нежност благонравна • го поздрави по-сетне.

Пред себе си юнака • с лик пламнал като зърна,

красавицата дивна • към него се обърна:

„Привет вам, принце Зигфрид, • вам рицарю почтен!“

От поздрава й той се • почувства възвисен.

Вежливо поклони се, • тя за ръка го хвана,

с осанка достолепна • до нея той застана.

Един до друг поели, • отправиха за миг

любвеобилен поглед — • взаимен, но прикрит.

Не знам ръката бяла • дали е той притиснал

с чистосърдечна обич, • но ми минава мисъл:

не ще да е пропуснал • тоз нежен знак витяза.

Тя свойта благосклонност • наскоро му показа.

Едва ли друго лято, • през топли майски дни,

сърцето му отново • тъй щеше да тупти

от радост като тази, • изпитвана сега,

с любимата девойка • вървейки за ръка.

Мнозина от момците • мълвяха: „Ех, да бях

на неговото място — • тъй редом с нея щях

да крача или легна! • Таз чест аз бих приел.“

Не бе на дама служил • така друг рицар смел.

Отдето и да бяха • там гостите дошли,

следяха неизменно • все двойката с очи.

Щом с почит тя целуна • героя именит,

в живота си той нивга • не бе бил тъй честит.

А кралят датски вметна, • изпълнен със досада:

„За почест височайша • накара да пострада

и мен, и други воини • на Зигфрид смелостта.

Дано го Бог не праща • пак в моята страна!“

Навред, отдето мина, • път сторваха учтиво

на дивната Кримхилда. • Момци благочестиво

отправяха се също • към черквата с кортежа.

И чак там вече с нея • разлъчи се младежа.

Последвана от дами, • тя бавно влезе в храма.

Тъй прелестно стоеше • й царската премяна,

че будеше момата • желания тщеславни

и радваше очите • на рицари похвални.

Едва дочака Зигфрид • да се отслужи меса.

Затуй, че мила с него • бе младата принцеса,

на щастието свое • благодари безкрайно.

На нея посветил се • той беше всеотдайно.

Когато тя излезе, • той вече бе пред храма

и подир призив редом • до нея пак застана.

Тогаз благодари му • момата, че е бил

в двубоите тъй храбър • и всекиго надвил.

„Дано възнагради ви • Бог, принце“ — каза тя. —

„Заслужено сдобихте • се вий с предаността

на братя и роднини, • тъй както чувам аз.“

Загледан нежно в нея, • той вметна с ведър глас:

„На служба всеотдайна • аз вам се посвещавам.

Дорде на този свят съм, • не ще си мира давам,

преди да съм изпълнил • желаното от вас.

За благосклонността ви • ще се старая аз.“

Дванайсет дни прекара • с юнака неизменно

принцесата почтена, • когато всекидневно

явяваше в палата • чаровната си младост.

Туй жест към Зигфрид беше, • да му доставят радост.

Веселие блажено • и глъч непомрачен

край залата на Гунтер • ечеше ден след ден.

Смелчаците на двора • тренираха за бой,

а Ортвин редом с Хаген • не знаеше покой.

Захванеше ли някой • каквото и да е,

те начаса там бяха • със воля и сърце.

Сред гостите така си • заслужиха похвала,

на Гунтер за страната • спечелиха прослава.

Ранените дойдоха, • без някой да ги спира,

да се позабавляват • с момците на турнира:

ту копие да мятат, • ту с щита да се бранят

и можеха за помощ • навред да се осланят.

Стопанинът заръча • от кухнята съблазни

за празника да има. • Опазил се от разни

роптания, каквито • сполитат често царя,

не спря любезно с гости • поред да разговаря.

Подканяше той всички: • „Юнаци, приемете

на тръгване от мене • без корист даровете

и аз тогаз с охота • ще съм ви задължен,

благата ми загдето • поделяте вий с мен.“

Датчаните той мигом • с подканата си трогна:

„Преди да сме поели • на път в страната родна,

държим да се взаимно • ний войни спогодим,

от вас щом бе погубен • приятел не един.“

Със заздравели рани • бе вече Людегаст,

съвзел се бе и брат му, • прочут саксонски княз,

но неколцина мъртви • оставяха в чужбина.

Цар Гунтер се надигна — • при Зигфрид той намина

и рече му: „Узнах, че • донякъде припряно

противниците наши • си тръгват утре рано,

но искат и спогодба • те с мен и мойте хора.

Съвет ми трябва, Зигфрид, • какво сега да сторя.

Владетелите що ми • предлагат ще ви кажа:

петстотин коня с злато • при нас ще се окажат,

не ги ли спра да тръгнат • към къщи те спокойно.“

Но Зигфрид възрази му: • „Било би недостойно.

Пуснете ги по живо, • по здраво да си идат

и в поход боен нивга • насам да се не видят

владетелите знатни • из вашата страна.

Туй нека потвърдят го, • подавайки ръка.“

Съветът одобрен бе • и тръгнаха, решени

вразите им да бъдат • тозчас уведомени,

че златото им никой • сега тук не желае,

но нека техни близки • тъга да не терзае.

Приятелите свои • дари богато царя,

загребвайки със шепи • и без да се измаря

от щитовете злато — • петстотин мерки цели.

Сам Гернот бе предложил • тез жестове умели.

Сбогуваше се всеки • на тръгване тогава

с Кримхилда и със Ута, • царица величава.

Оттегляйки се сетне, • поемаха за вкъщи

за първи път тъй пищно • витязите могъщи.

Подслоните подире • набързо опустяха,

ала в палата бляскав • останали си бяха

с роднини свои царят • и доста знатни воини.

Те водеха с Кримхилда • беседи най-пристойни.

Да се сбогува също • и Зигфрид бе решил

в невяра да постигне, • що бе си наумил.

Дори и царят чул бе, • че щял да си върви,

но Гизелхер успя пък • да го разубеди:

„Защо решихте, Зигфрид, • да яхнете конете?

Аз моля ви любезно: • при нас вий останете —

при Гунтер и момците • от дворцовата свита.

Красавици тук може • млад рицар да почита.“

Тогава Зигфрид рече • да отведат конете:

„И щитовете също • обратно приберете.

Решен бях да се върна • аз в моята родина,

но Гизелхер учтиво • възпря ме да замина.“

Остана там юнакът, • с любезност обграден,

а другаде не би се • и чувствал по-блажен.

Дължеше го на туй, че • ще можеше да вижда

сега той всекидневно • красивата Кримхилда.

Безмерната й хубост • го беше задържала.

Не спираха в палата • забави до премала,

но любовта към нея • гнетеше го и стана

причина да загине • тоз принц от люта рана.

VI епизод
Как Гунтер тръгва за Исландия да спечели Брунхилда

Донасяха се вести • по Рейн за хубавици,

мълвеше се за разни • пленителни девици

и Гунтер, цар достоен, • обзет бе от възторг

една от тях да има, • да бъде с нея горд.

Живееше княгиня • далеч отвъд морето.

Тя нямаше подобна • на себе си, където

се гледа красотата • и се премерва сила.

В трибой за любовта й • бе рицари надвила.

Юнакът, пожелал таз • княгиня за жена,

щом копието метне, • щом в скок на дължина

и в хвърляне на камък • изгубеше в едната

от трите надпревари, • простил се бе с главата.

До днес бе победила • във всеки сблъсък троен.

От подвига й слисан, • край Рейн млад рицар строен

на славната девица • отдаде любовта си.

Затуй герои сетне • намериха смъртта си.

Край Рейн отсече Гунтер: • „Каквото ще да става,

в страната на Брунхилда • на кораб ще отплавам!

Заради обичта й • залагам си главата

и нека я загубя, • не взема ли момата!“

„О, не!“ — против бе Зигфрид. — • „Тозчас се откажете

от хрумването вие! • Туй искрен мой съвет е.

Княгинята по нрав е • сурова и жестока,

жених щом безпощадно • лишава от живота.“

„Съветът мой пък бил би“ — • намеси се и Хаген —

„вий Зигфрид помолете • до вас юнакът снажен

от помощ да ви бъде • в опасната проява,

щом нрава на Брунхилда • той тъй добре познава.“

Запита царят принца • дали ще му помогне

до тази хубавица • с успех да се домогне:

„Склоните ли, юнако, • и стане ли тя моя,

за вас не ще си жаля • живота и покоя.“

Синът на Зигмунд каза: • „Услуга ще ви сторя,

но волята си нека • преди туй изговоря:

красивата Кримхилда, • сестра ви, за съпруга

дадете ли ми вие, • не ща награда друга.“

„Пристигне ли Брунхилда • тук, в моята страна,

ще имате сестра ми • Кримхилда за жена.

Обет ви давам, Зигфрид“ — • наблегна царят пак, —

„честити да сте с нея • вий в дълговечен брак.“

И клетва се заклеха • момците благородни.

Очакваха ги много • усилия несгодни,

княгинята преди те • на Рейн да доведат.

Що ядове пък щяха • подире да берат!

Налагаше се Зигфрид • със себе си да вземе

и мантията, дето • от Албрих преди време

в единоборство беше • отнел с риск за живота.

Момците своя поход • подготвяха с охота.

Щом мантията принцът • наденеше, завчас

добиваше той сила • незнайна дотогаз,

прибавяйки към свойта • и тази на дузина.

Подир с такава хитрост • надви оназ княгиня.

А мантията още • по свойство бе такава,

че скритият под нея • да може да направя

каквото си поиска, • но без да е видян.

Брунхилда той надви и • бе възненавидян.

„Храбрецо Зигфрид, ние • в страната на Брунхилда

за да пристигнем с тежест, • при похода дали да

не тръгнем през морето • със трийсетхилядна

войска, каквато мога • да свикам с леснина?“

„Каквато и войска ний • натам да поведем,

княгинята, известна • с тоз нрав ожесточен,

в свирепостта си може • докрак да я срази.

Аз друго ще предложа“ — • тъй Зигфрид възрази. —

„Уж рицари самотни, • да тръгнем към морето

(кои да сме ще кажа) • по Рейн ний, откъдето

подире ще поемем • задружно четирима

момата да спечелим, • насетне мир да има.

Единият щом аз съм, • а вторият пък вие,

да бъде Хаген трети — • умее да се бие.

Четвърти ще е Данкварт, • безстрашен всеки път.

Не ще посмеят даже • хиляда да ни спрат.“

„Преди да се отправим • (копнеж ме веч изгаря),

бих искал да узная“ — • подпита още царя —

„княгинята с каква ли • одежда да споходим;

кажете ни овреме, • за да не се изложим.“

„Одежди най-прекрасни, • кой както е снабден,

в страната на Брунхилда • се носят всеки ден.

Затуй с най-пищни дрехи • да се явим си струва,

за да не ни одумват, • тъй както се дочува.“

Владетелят отвърна: • „Тогаз с молба ще ида

при майка ми обична, • та с нея там да видя

придворните й дами • дали ще спретнат дрехи,

с които пред момата • да имаме успехи.“

Вежливо Хаген вметна • една възможност друга:

„От майка си защо да • измолвате услуга?

Кажете на сестра си • какво сте наумили —

за похода ще вложи • тогаз тя всички сили.“

Сестра си извести той, • че иска да я срещне

ведно с храбреца Зигфрид. • Преди да ги посрещне,

красавицата бе се • грижливо пременила.

На свиждането с тях тя • не би се противила.

С девиците край нея, • и те тъй пременени,

щом чу да влизат тези • двамина суверени,

тя стана от дивана. • По начин превъзходен

посрещна брат си Гунтер • и госта благороден.

„Добре дошли сте, братко, • тук с този храбър мъж“

приветства ги Кримхилда. — • „Какво тъй изведнъж

владетели довежда • във моите покои?

Кажете що вълнува • най-знатните герои.“

„Ще споделя, принцесо“ — • поде тогава брат й. —

„Откакто кавалер аз • далеч в едни палати

реших да бъда, пречки • явиха се нелесни:

за там ще са потребни • одежди най-чудесни.“

„Седнете, драги братко“ — • принцесата му рече. —

„Коя особа царска • вам чувствата привлече

в страна далечна — нека • узная туй сега.“

Тя двамата витязи • поведе за ръка.

Дивана приближиха, • където бе седяла

върху възглаве фино, • извезано изцяло

с бродерии красиви • и със украса злата.

Тук можеха да вдъхнат • уюта на палата.

Пак погледи Кримхилда • и Зигфрид размениха

и в кротка замечтаност • за миг се потопиха.

В сърце той не таеше • по-свиден блян от нея.

Подире за съпруга • юнакът силен взе я.

Владетелят додаде: • „Без помощта ви няма

да блеснем ний, сестрице, • с изисканост голяма.

В страната на Брунхилда • смел порив ни отвежда,

но за пред дами нужна • е царствена одежда.“

Девицата му рече: • „В готовността ми, братко,

да ви помогна няма • съмнение най-малко —

бъдете в туй уверен. • Но сигурно горещо

бих съжалила, други • откаже ли вам нещо.

Юнаци благородни, • не таз молба свенлива,

ами повеля властна • към мен ще ви отива!“

Каквото пожелаят, • готова бе сама

да стори драговолно • прекрасната мома.

„Желаем ний, сестрице, • да носим дрехи сгодни.

Умението ваше • за туй ще ни помогне.

В девойките ви нека • усърдност запламти,

че похода ни никой • не ще осуети.“

Девицата отвърна: • „Тук имам много свила,

но в дрехите да вшият • аз бих разпоредила

и камъни безценни, • щом нам се предоставят.“

И цар, и принц решиха, • че ще й ги набавят.

„Със вас кои“ — запита • красивата принцеса —

„витязи с тез одежди • ще дойдат във двореца?“

„Ведно с нас Данкварт, Хаген — • двамина мои воини,

четворица ще идем • ний рицари достойни.

Ала помнете, сестро, • да имаме е редно

за всекиго три ката • одежди всекидневно

за четри дни, та сетне • да тръгнем от страната

на буйната Брунхилда • ний с чест общопризната.“

Владетелите сбогом • си взеха предоволни.

Кримхилда пък подбра си • сред своите придворни

девици трийсетина, • известни със това,

че бяха най-изкусни • в шивашките дела.

Те вшиваха в коприна — • арабска белоснежна

и зазаманкска свежа • с цвят детелина нежна —

куп камъни безценни. • Одеждите кроеше

прекрасната Кримхилда — • тя най-усърдна беше.

Подплата чуждоземна • от кожа на акули,

що слисва всички люде, • за нея подочули,

обшиваха със свила — • тъй редно то било.

И още нещо все за • туй чудно облекло:

От Либия, Мароко • най-скъпата коприна,

каквато нявга можел • е царски род да има,

за шев се предостави • на купчина огромна.

Кримхилда към момците • бе явно благосклонна.

Не щеше да използва • тя просто хермелин

(за поход височайши • не бил той толкоз фин),

та с кадифе покри го • с цвят черен на катран,

с каквото рицар може • и днес да е желан.

Безценен камък лъсна • изпод арабско злато.

Девойките с прилежност • се трудеха, с каквато

в недели седем стават • одеждите готови.

Оръжията също • блестяха като нови.

Стъкмявайки момците, • за тях бе построен

як кораб бързоходен • досам брега на Рейн,

та да отплават с него • надолу към морето.

Умора изнури на • девиците сърцето.

Юнаците узнаха • тогаз, че е ушита

блестящата одежда, • каквато за възхита

държаха те да носят. • Таз суетня щом мина,

да не потеглят вече • те нямаха причина.

За тях бе по вестител • подканване дошло

да видят как стои им • туй ново облекло,

не е ли твърде късо, • или до под нозе.

По мяра то било им, • похвалиха го те.

И трябваше там всеки • съзрял ги да признае,

че по-разкошна дреха • едва ли той видял е.

Те можеха пред царски • особи да застанат:

таз рицарска одежда • бе вредом величана.

Безкрайно благодарни, • напетите герои

с жест рицарски поеха • от дамските покои.

Сбогуваха се чинно, • тъй както се полага.

В очите на девица • нахлу тъга и влага.

Тя рече: „Драги братко, • могла би любовта ви

мома да срещне друга • (на мен то по̀ се нрави),

наместо да се впусне • в тез рискове опасни.

И по-наблизо има • царкини тъй прекрасни.“

Предчувстваха сърцата • каква беда ги чака.

Безсилен пред словата, • там всеки се разплака

и накитите златни • от сълзи потъмняха,

сред хълцане които • гърдите им обляха.

„Юнако Зигфрид, вам аз“ — • тя рече — „поверявам

на брат си съдбините • и честно се надявам,

че няма на Брунхилда • в страната да пострада.“

Обет й даде Зигфрид • и стисна й ръката.

„Принцесо, забравете“ — • юнакът смел й рече —

„Вий всяко безпокойство. • Дорде съм жив, аз ще се

старая да го върна • на Рейн тъй здрав и читав.“

Красавицата кимна • с увереност в очите.

И щитовете техни • с позлата на брега

ведно с доспехи бяха • пренесени сега.

Доведоха конете • и време бе да тръгнат.

Не можеха сълзите • девици да преглътнат.

Заничаха им с жал през • прозорци личицата,

но силен вятър вече • издуваше платната:

четворицата горда • тоз кораб приюти я.

Тогаз запита Гунтер: • „А кой ще е кърмчия?“

В миг Зигфрид отзова се: • „Туй моя ще е грижа —

по пътищата водни • умея да се движа.

Уверени бъдете, • ще стигнем до целта.“

Бургундия те бодро • напускаха сега.

Чевръсто Зигфрид грабна • един салджийски прът,

от пристана оттласна • той кораба на път.

Храбрецът Гунтер също • весло бе взел в ръката,

тъй рицарите славни • поеха по реката.

Подсигурени бяха • богато те с храна,

а също с най-доброто • от рейнските вина.

Конете им стояха • удобно подслонени.

От хода плавен никак • не бяха затруднени.

С опънати въжета • изминаха след пладне

те двайсет мили цели, • преди нощта да падне,

понесени от вятър • попътен към морето.

Уви, туй дело бе за • злочестини подето.

В дванайсетото утро • отвел ги беше вече

благоприятен вятър • пред Изенщайн далече —

пред замъка прочут на • Брунхилда във страната,

единствено на Зигфрид • сред тях добре позната.

Щом Гунтер забеляза • там толкоз твърдини

и ширнали се вредом • просторни равнини,

обърна се към Зигфрид • с въпрос дали не знае

чии са твърдините • и таз земя чия е.

„Това“ — отвърна Зигфрид — • „със сигурност го зная:

народът на Брунхилда • и нейната земя е

със замък Изенщайн, где • ще имате таз чест

да видите вий дами • прекрасни още днес.

Съветвам ви, юнаци, • да сте единодушни

и мисля, че добре е • в словата си изкусни

да бъдете, когато • княгинята споходим.

С Брунхилда предпазлива • беседа днес ще водим.

Пред свитата и нея • застанем ли, тогаз

ще кажете, витязи, • вий с непресторен глас,

че съм васал на Гунтер, • а той пък цар е мой.

Желаното от него • постига се в двубой.“

С готовност те приеха • каквото им внуши,

от инатливост никой • не го и наруши,

а казаха го ясно; • от полза то им беше,

кога пред нея Гунтер • за първи път стоеше.

„Тук вричам се не толкоз • от преданост към вас,

а заради сестра ви, • която аз в прехлас

ценя като частица • от мен и от сърце ми

и искам да заслужа • съпруга да я взема.“

VII епизод
Как Гунтер се домогва до Брунхилда

А корабът в туй време • дотолкоз приближи

до замъка, че царят • можа да различи

В прозорците девица • красива не една,

но никоя за жалост • сред тях не разпозна.

Той спътника си Зигфрид • отново поразпита:

„Дали ви е известно • девойките кои са,

що все към нас поглеждат • надолу към водата?

Подвластни те кому са • с чаровност тъй сърцата?“

Тогава Зигфрид рече: • „Притулено се взрете

в девиците красиви • и сетне ми кажете

коя си бихте взели, • ако е във властта ви.“

„Добре“ — отвърна Гунтер, • смел рицар, и добави:

„Една стои на оня • прозорец, ето там,

в премяна белоснежна • и със разкошен стан;

очите ми омайва • със свойта красота.

Да беше във властта ми, • бих взел я за жена.“

„Очите ви не бъркат • във избора си, знам:

Брунхилда е онази • мома чаровна там,

която вам сърцето • и разума плени.“

С осанката си също • тя Гунтер възхити.

Княгинята на свойте • девойки заповяда

да не стоят на показ • (за погледа отрада)

пред тези чуждоземци. • Отдръпнаха се те —

що сториха подире, • сега ще чуете.

В очакване на гости • си сложиха премяна,

тъй както обичай е • за всяка млада дама.

В напетите юнаци • завзираха се сетне

те с поглед любопитен • през бойниците тесни.

Пристигналите бяха • на брой сал четирима.

Жребец изведе Зигфрид • и на брега премина.

От бойниците туй бе • съгледал всеки взрян

и Гунтер се почувства • съвсем възвеличан.

Придържаше юздите • на коня строен, едър

днес принцът благороден • и силен с поглед ведър,

дордето Гунтер гордо • седлото му възседна.

Услугите на Зигфрид • той сетне пренебрегна.

Подире той изведе • от кораба и своя.

Едва ли други повод • накарвал бе героя

да става раболепен • край чужди стремена.

Отгоре знатни дами • съгледаха това.

Съвсем еднакви бяха • у тези храбреци

с цвета си белоснежен • доспехи и жребци.

Проблясваха неспирно • разкошни щатове

на рицарите двама • в корабите ръце.

Поеха на Брунхилда • към княжеската зала,

седлата им искряха • в отсенки на опала,

конете им — със златни • звънчета украсени.

Пристигаха в страната • за подвизи решени

те с копия, наново • изострени на брус,

и мечове широки, • измайсторени с вкус,

опиращи с върха си • о рицарските шпори.

На властната Брунхилда • пред взора туй се стори.

Подире Данкварт, Хаген, • двоица воини верни,

облечени с одежди • все гарвановочерни,

ги следваха полека • с огромни щитове,

красиви, много яки, • познали боеве.

По дрехите искреше • с отблясък най-чудесен

скъп драгоценен камък, • от Индия донесен.

Към замъка вървяха, • а корабът остана

на пристана самотен • без всякаква охрана.

Съзряха те там кули • осемдесет и шест,

просторни три палата • и зала за почест

от благороден мрамор • с цвят масленозелен.

Със свитата си в нея • Брунхилда бе тоз ден.

Отворени стояха • на замъка вратите.

Притичаха насреща • на дамата слугите,

на свойта господарка • те гостите приеха

с готовност да поемат • и кон, и щит, и дреха.

„Да предадете трябва“ — • един придворен рече —

„вий лъскавата броня, • а също тъй и меча.“

Но да ги носят Хаген • държеше те сами,

та стана нужда Зигфрид • да го осведоми:

„Не бива гости тука • (в тоз замък обичай е)

оръжие да носят“ — • подшушна му да знае. —

„Те вземат ли го, туй нам • не ни грози живота.“

И Хаген го послуша, • макар и с неохота.

Предложиха им вино, • а сетне и подслон.

Напети кавалери • в просторния салон

пристъпваха с одежди, • достойни за двореца,

но вглеждаха се всички • в четирмата храбреца.

В туй време на Брунхилда • слуга вестта представи

как рицари незнайни • в доспехи величави

дошли са ненадейно • на кораб отдалече.

Красивата княгиня • тогава властно рече:

„От някого аз трябва • да чуя начаса

тез рицари незнайни • кои ли ще да са,

отде тъй ненадейно • и по какви причини

доплавали са тука • такива юначини.“

Сред свитата й някой • отвърна: „Извинете,

княгиньо, непознати • намирам аз мъжете

освен един, приличащ • на Зигфрид между тях.

Вий него приемете, • съветвам ви без страх.

А вторият сред тях е • на вид така сърцат!

Ако е във властта му, • той би бил цар богат,

владетел над обширни • и хубави земи.

Как достолепно само • сред другите стои!

Но третият е с образ • напълно страховит.

Макар да е с осанка • и тъй напет на вид,

от погледа смразяващ • на злите му очи,

че помисли най-лоши • стаил е, си личи.

Най-младият от всички • е също приветлив.

Тоз рицар добронравен • и явно незлобив

с държанието си е • за погледа наслада.

Да се погрижим трябва • сред нас да не пострада.

Макар благовъзпитан • и външно толкоз мил,

той би могъл — кога го • е някой разгневил —

госпожи благородни • без време да почерни.

Видът му е на рицар • смел с качества чрезмерни.“

Княгинята отсече: • „Най-празничните дрехи

подайте ми, щом Зигфрид • пристигнал е в доспехи

да дири любовта ми. • Не ще ме той прилъже

в боязън пред мощта му • без бой да се омъжа!“

Чаровната Брунхилда • бе бързо пременена.

Красавици стотина • в процесия смирена

отправиха се с нея. • Нагиздили се бяха,

че гостите да видят • те трепетно държаха.

А редом с тях вървеше • и свита рицарска:

витязи на Брунхилда • все с мечове в ръка —

над петстотин исландци, • що гостите разстрои.

Изправиха се мигом • безстрашните герои.

Княгинята тогава, • пред Зигфрид щом застана,

послушайте за поздрав • какви слова подхвана:

„Добре дошли сте, Зигфрид, • вий в нашата страна!

Бих искала да зная • на похода целта.“

„Чрез поздрава, княгиньо, • оказвате ми днес

вий, щерка на владетел, • неправомерна чест.

Полага се тя нему, • на рицаря пред мен —

отдайте я на него, • на моя суверен.

С родения край Рейн ний • отплавахме на слука

и зарад любовта ви • пристигнахме днес тука:

държи да я заслужи • каквото и да става,

така че да отстъпи • през ум не му минава.

Той носи име Гунтер • и благороден цар е.

Освен да ви спечели, • за друго не мечтае.

Наложи ми да дойда • витязът ни премил —

да можех да откажа, • не бих се двоумил.“

„Като е цар“ — тя рече, — • „а вие пък — васал,

той в надпревара с мене • да влезе би желал.

Невеста ще му стана, • надвие ли в двубоя.

Загубва инак всеки • от вас главата своя!“

Тук Хаген се намеси: • „Какви са правилата

при тази надпревара? • Към края си играта

(за да изгуби царят) • навярно е лукава.

А той държи да има • красавица такава.“

„Да хвърли камък трябва, • да се надскача сетне

той с мене, а подире • и копие да метне.

Освен честта туй може • живота да ви струва,

така че размислете“ — • тъй тя я обрисува.

Заставайки до царя, • принц Зигфрид го помоли

пред гордата княгиня • да каже свойта воля.

Да няма страх, защото, • тя подло ако действа,

от нея ще го варди • със свойте чародейства.

Тогава Гунтер рече: • „Княгиньо величава,

вий повелете само • какво аз да направя.

Заради хубостта ви • и повече ще сторя.

Главата си ще дам, щом • за вас не се преборя.“

Дочувайки тез думи, • Брунхилда нареди

игрите да подготвят • по-бързо от преди,

да донесат за нея • турнирната премяна,

огромен щит и броня • със злато обкована.

Под нея пък облече • тя риза от коприна,

все още от двубои • напълно невредима,

умело с кадифе чак • от Либия обвита

и с везани ширити • околовръст обшита.

Към гостите в туй време • се сипеха закани,

Данкварт и Хаген бяха • съвсем разколебани.

Тревожеха се как ли • ще се оправя царят

и рекоха: „В тоз поход • комай ще ни попарят!“

Но ето че тогава, • без някой да го види,

прославеният Зигфрид • на кораба отиде,

где мантия вълшебна • го чакаше прибрана:

той с нея се заметна • и в миг невидим стана.

Щом върна се, гъмжило • от рицари завари —

Брунхилда ги зовеше • за свойте надпревари.

С похвата чародеен • сред тях се той добра,

от толкоз люде нито • един не го съзря.

Кръгът бе очертан за • игри ожесточени

пред седемстотин воини • добре въоръжени.

Те трябваше да гледат • и сетне да решат

по съвест кой двубоя • печели този път.

Княгинята пристигна • там в бойно облекло,

като че бе пред битка • за царство някакво.

Със златни пафти риза • си беше закопчала,

а кожата под нея • блестеше снежнобяла.

Прислужници дойдоха, • понесли страховит,

изваян златоален • великолепен щит,

висок, широк, огромен, • със стяги от стомана —

прикритие той беше • за царствената дама.

И ремъкът на щита • не бе обикновен:

с пришити изумруди • все в цвят тревнозелен,

пред златото преливащ • с блескавина велика.

На таз мома чутовен • храбрец би бил прилика.

Тоз щит, поел залога • за нейните победи,

под умбата дебел бе • кажи-речи три педи,

със злато и стомана • богато украсен,

от четирима нейни • слуги едва крепен.

Когато Хаген щита • да носят забеляза,

с посърнал вид юнакът • към царя мрачно каза:

„Ний дързостта си май че • ще заплатим с главата:

желаната от вас е • в съюз със сатаната.“

А ето още как тя • се беше натъкмила:

връз бронята висеше • от азагугска свила

наметка благородна, • отдето като пламък

проблясваше игриво • красив безценен камък.

Донесено подир бе • и копие огромно,

масивно и дебело, • което най-редовно —

макар и толкоз тежко — • запращаше таз дама.

И с ръбовете остри • отваряше то рана.

Пред неговата тежест • дивяха се мнозина:

ковано от желязо • три пуда и полвина,

то носено бе с мъка • от трима нейни воини.

Споходен бе и Гунтер • от мисли неспокойни.

Наум тогаз си рече: • „Каква е таз фурия?

Сам дяволът от ада • едва ли би надвил я!

В Бургундия да бях си • останал жив и здрав,

любов от мен не щеше • да види тя с тоз нрав.“

На Хаген братът Данкварт • обади се тогаз:

„Дълбоко съжалявам • за този поход аз.

Какви сме ний герои, • тъй както ни наричат,

щом в таз страна жени нам • ни гибелта предричат?

Загдето тук дойдохме, • не ще си го простя,

но по-сдържана щеше • да е надменността,

обхванала Брунхилда • и нейната войска,

да бе сега нам с Хаген • тук мечът под ръка.

Добре ще е да спазват • те нужния предел.

Дори хилядократно • аз в мир да съм се клел,

владетелят ми свиден • преди тук да загине,

ще се прости с живота • красивата княгиня.“

„И невредими можем • оттука да си тръгнем“ —

додаде брат му Хаген, — • „ний стига да възвърнем

и мечовете остри, • и бронята ни верна.

Не би била Брунхилда • тогаз високомерна.“

Добре дочу момата • словата му и само

разпореди с усмивка, • поглеждайки през рамо:

„Щом има се за храбър, • върнете им на всеки

оръжието, както • и бойните доспехи.“

Едва получил меча • след нейната заръка,

изчезна от лицето • на Данкварт всяка мъка:

„Да си се надпреварват • тъй както са решени —

непобедим е той, щом • сме ний въоръжени!“

Като че великанка • владееше тоз замък:

в кръга биде докаран • за нея тежък камък,

огромен по размери • и с кръгловата форма;

донесоха го с напън • дванайсет яки воина.

След копието щеше • тя камъка да мята.

Тревога пак смрази на • бургундците сърцата.

„Горко ни“ — рече Хаген, — • „наместо нам царица,

на дявола Брунхилда • върви за годеница!“

Открила бяла кожа, • запретвайки ръкави,

към щита си посегна • и сръчно го изправи.

Щом копието вдигна, • тя тръгна в надпревара,

с враждебността си Гунтер • да се бои накара.

Живота му навярно • тя щеше да отнеме,

ако не беше Зигфрид • пристигнал там навреме.

Пристъпи той незримо, • ръката му докосна —

на Гунтер туй се стори • поличба бедоносна.

„Май нещо ме докосна“ — • наум си царят каза,

озърна се, но в близост • човек не забеляза.

Дочу глас: „Аз съм — Зигфрид, • приятелят ви верен.

Излишно вий пред нея • берете страх безмерен!

Ще ви поема щита • и вам ще бъда стража,

а вие запомнете • какво сега ще кажа:

движете сал ръцете — • от мен ще са делата.“

Щом царят разпозна го, • олекна му душата.

„За мойте чародейства • не бива да се знае;

княгинята тогава, • макар да се старае,

да накърни не може • изобщо ваш’та слава.

Каква безгрижност, вижте, • пред вас си тя придава!“

Девицата замахна • и копието прати

към щита нов с похват и • със сила непознати.

Отрокът на Зиглинда • зад него се прикри

и пръснаха се в миг от • стоманата искри.

Но острието щита • със лекота прониза,

от ризницата сякаш • взе пламък да излиза.

От удара мъжете • се бяха строполили —

без мантията вече • не щяха да са живи.

От устните на Зигфрид • за миг се стече кръв,

но на нозе си скочи • юнакът като лъв

и копието грабна, • що щита бе проболо,

замахна и към нея • политна то отново.

Не щеше да погубва • момата на свой ред,

та не със острието • запрати го напред:

към бронята й здрава • той дръжката насочи —

отправена с все сила, • със трясък тя отскочи.

Искри се разлетяха, • като че вятър духна,

от удара страхотен • момата мигом рухна.

Синът на Зигмунд беше • умело я улучил —

със сигурност цар Гунтер • това не би сполучил.

Красивата Брунхилда • се тутакси изправи

и поздрави към Гунтер • за удара отправи,

помисляйки, че той си • мощта бе изявил,

но други мъж по-силен • я беше надхитрил.

При камъка подире • отиде разгневена

и рязко го повдигна • момата дръзновена.

Замахна и го метна • с все сила надалече,

след него скочи тъй, че • й бронята дрънчеше.

А камъкът дванайсет • разкрача прелетя,

но по-далеч от него • успя да скочи тя.

Сега към него вече • юнакът Зигфрид тръгна

и смогна да го метне, • щом Гунтер го помръдна.

Безстрашен беше Зигфрид, • тъй снажен и висок,

и в мятането ловък, • и с по-голям отскок.

Чрез свойте чародейства • той толкоз силен беше,

че скачайки и Гунтер • със себе си пренесе.

С надскачането свърши • и тази надпревара.

Единственият видим • в кръга все беше царя.

Красивата Брунхилда • от яд се зачерви.

Тъй Зигфрид пък на Гунтер • смъртта предотврати.

Съзирайки, че царят • остана здрав и читав,

към свитата си с ярост • тогава тя извика:

„Елате тук, роднини, • приятели и воини,

от днес на царя Гунтер • бъдете вий покорни!“

Оръжията бързо • от себе си свалиха,

на славния бургундец • в нозете се снизиха

най-храбрите витязи, • повярвали, че тоя

жених със свойта сила • спечелил бе двубоя.

Изисканият Гунтер • отправи й привет,

тя под ръка го хвана • и тръгнаха напред.

Така тя позволи му • да властва над страната.

На воина храбър Хаген • отпусна се душата.

Княгинята покани • владетеля богат

да заповяда с нея • в просторния палат.

Там с гостите сега се • отнасяха любезно,

та Данкварт, а и Хаген • се чувстваха чудесно.

До кораба обратно • пък Зигфрид се добра

и мантията в ракла • грижливо пак прибра.

В палата се завърна • при дамите придворни,

към царя се обърна • той с тез слова притворни:

„Властителю, защо вий • се маете, наместо

да почнете игрите, • предлагани тук често?

Княгинята навярно • и нам ще ги покаже.“

Хитруваше той, сякаш • не бе ги чувал даже.

Княгинята запита: • „Къде, за Бога, бяхте,

храбрецо Зигфрид, тъй че • игрите не видяхте,

които тук спечели • цар Гунтер — гостът мой?“

Ответ дойде от Хаген, • бургундския герой:

„Дордето ний, княгиньо, • се слисвахме пред вас,

юнакът Зигфрид бил е • на кораба тогаз.

Това, че тук в игрите • победата взема я

владетелят ни Гунтер, • туй Зигфрид го не знае.“

А Зигфрид пък възкликна: • „Зарадва ме таз вест.

Надменността ви щом е • прекършил Гунтер днес

и вам се е намерил • жених достоен вече,

да тръгваме, девице, • че Рейн е надалече!“

Красавицата каза: • „Не става тъй веднага —

роднини и велможи • да свикам се налага.

Не мога толкоз лесно • страната да напусна,

приятелите без да • уведомя аз устно.“

Вестители накара • да яхнат вихрен кон,

приятели и воини • покани в своя дом —

при нея в Изенщайн те • да дойдат незабавно.

С одежди пребогати • дареше ги поравно.

Пристигаха от заран • до вечер всеки ден

на върволяк в палат, край • морето построен.

„О, Боже!“ — викна Хаген. — • „Какви ги вършим ние?

Войската на Брунхилда • докрак ще ни затрие!

Прииждат нейни воини • неспирно тук в палата,

а волята й нам е • все още непозната.

Но ако яростта й • отново се пробуди

и царствената дама • реши да ни погуби?“

Витязът Зигфрид вметна: • „Аз лично ще попреча

и край на страховете • ще сложа тука с меча.

На помощ ще докарам • в таз нейна твърдина

войска вам неизвестна, • добре изпитана.

Не се чудете где съм: • потеглям днес от тази

страна. Дорде ме няма, • Бог нека да ви пази!

Ще се завърна скоро • аз с рицари хиляда,

подбирани сред воини, • незнаещи пощада.“

„Не се бавете дълго!“ — • на царя бе молбата. —

„Очакваната помощ • ще сгрява нам сърцата.“

А Зигфрид му отвърна: • „След ден тук ще съм аз.

Брунхилда нека знае, • че пратен съм от вас.“

VIII епизод
Как Зигфрид довежда своите нибелунгски воини

И в мантия загърнат, • пое през тежки двери

към пристаните Зигфрид, • где кораб си намери.

Качи се там потайно • Зигмундовият син

и корабът потегли • с кърмчията незрим.

Понесе се той бързо • над глъбината водна

от силата на Зигфрид, • която бе огромна.

Изглеждаше, че вятър • стремителен го тласка —

отрокът на Зиглинда • бе скрит под тази маска.

Преплава за един ден • и следващата нощ

стотина дълги мили, • напрегнал свойта мощ.

Земята нибелунгска • достигна той, където

съкровище добил бе • в опасен спор с джуджето.

Умело приближи се • самотният юнак

и кораба привърза • край пясъчния бряг.

Към замъка на хълма • подире се отправи

подслон да дири, както • отпаднал странник прави.

Пред портата застана — • залостена бе тя,

че людете беряха • страх, както и сега.

По нея взе да хлопа • тоз странник непознат,

да дойдат да отворят. • И ето там отзад

на стража спотаил се • бе великан и бдеше

над замъка, а в близост • оръжие държеше.

„Кой там се е разхлопал?“ — • захока той тогаз.

В ответ му Зигфрид рече, • ала с преправен глас:

„Аз странстващ воин съм, тъй че • отваряй ми веднага,

да не раздигам някой, • комуто се полага

да си лежи безгрижно • сред своите покои!“

Подразни великана • таз дързост на героя.

Оръжията свои • повдигна от земята

и шлема незабавно • наложи на главата.

Подире грабна щита • и портата отвори,

ожесточен се спусна • той Зигфрид да пребори.

Че как така ще смее • юнаци да разбуди!

Той с удари страхотни • реши да го прокуди,

та пришълецът знатен • взе с мъка да се брани.

А стражникът бе смогнал • със прът железен в длани

да потроши обкова • по щита на героя.

В тревога пак бе Зигфрид • зарад съдбата своя,

но като повелител • на стражника личеше:

от вярната му служба • доволен колко беше.

Пред замъка тъй пламна • таз схватка искрометна,

че грохотът в салона • на Нибелунг отекна.

На Зигфрид се удаде • врага си да завърже.

Земята нибелунгска • вестта обходи бърже.

На схватката тътнежа • дочуло в пещерата,

джуджето смело Албрих • притича бързешката

с оръжие, но с ярост • видя необуздана

как гостът благороден • завързва великана.

В свирепост дива Албрих • изпаднал бе съвсем.

Той натъкмил се беше • и с ризница, и с шлем,

в ръката си държеше • масивен бич от злато

и с него срещу Зигфрид • нахвърли се сърцато.

На бича бяха седем • топуза окачени

и удари нанесе • той с тях ожесточени

на Зигфрид върху щита, • така че го пропука.

Угрижен гостът бе, че • грозеше го неслука.

Захвърли си той щита • пропукан и обронен,

а в ножницата пъхна • и меча свой огромен:

ковчежника си явно • не щеше да погуби —

противник бе героят • на варварствата груби.

Към Албрих той се втурна • и с яките си длани

брадата му предълга • безцеремонно хвана.

Задърпа я така, че • джуджето зарева —

от хватката на госта • го много заболя.

И гномът глас нададе: • „Недейте ме погубва!

За вярност клетва дал съм, • та да не ви учудва:

на друг съм аз подвластен, • да се спася макар че

с готовност бих ви служил.“ • Бе хитровато старче.

Биде завързан Албрих • тъй както великана.

Изпати си на Зигфрид • от силата голяма

джуджето, та запита: • „Кажете кой сте вие.“ —

„Аз Зигфрид съм. Туй име • добре познато ти е.“

„Словата ви ме радват“ — • джуджето живо рече. —

„При схватката усетих • завчас съвсем добре, че

владетелят ни вие • навярно ще да сте.

Пуснете ме да свърша • туй, що поискате.“

„Изтичай незабавно“ — • тъй Зигфрид нареди —

„и доведи ми тука • бойците най-добри!

Да се явят при мене • хиляда нибелунги!“

Не пожела да каже • защо му бяха нужни.

На стражника и Албрих • въжетата развърза

и тутакси джуджето • към воините забърза.

Войската нибелунгска • то вдигна по тревога:

„На крак, момци, че Зигфрид • ви чака пред чертога!“

Наскачаха чевръсто • момците от леглата.

Тъй рицарите смели, • навлекли облеклата,

без никаква забава • пред Зигфрид се явиха

и според обичая • вежливо поздравиха.

Запалиха свещите, • напитка му наляха,

а той благодари им, • че отзивчиви бяха.

„Отвъд морето“ — рече — • „вий мен ще придружите.“

Откликнаха с готовност • на повика момците.

Три хиляди юнаци • се бяха отзовали.

Хилядата най-смели • сред тях сега подбрали,

с потребното снабдиха • за всякакви пригоди.

В страната на Брунхилда • той щеше да ги води.

„Помнете ми словата“ — • подкани ги храбреца. —

„Най-пищните си дрехи • ще носите в двореца.

Нас там ще съзерцават • все прелестни жени,

та нека всеки рицар • добре се премени.“

Те в ранна утрин сетне • потеглиха на път.

Какви прекрасни воини • понесе корабът!

Коне си бяха взели • и с рицарски одежди

в страната на Брунхилда • пристигнаха с надежди.

Девиците стояха • край крепостните кули.

Княгинята запита: • „Дали не сте дочули

кои се там задават • на кораби сега?

Платната им по-бели • са даже от снега.“

Владетелят от Рейн й • отвърна: „Мои воини

ме чакаха наблизо • на кораби конвойни.

Изпратих им аз вест и • пристигането днес е.“

Появата на гости • с вълнение прие се.

Застанал беше Зигфрид • на кораба отпред,

от рицари в доспехи • обиколен отвред.

Княгинята запита: • „Царю, сега дали да

приветствам тези гости • или пък да не ида?“

„Идете“ — рече Гунтер, • без миг да се стъписа, —

„и покажете ясно, • че тук добре дошли са!“

Съвета тя послуша • и пред палата слезна,

но в поздрава към Зигфрид • не бе съвсем любезна.

Юнаци и доспехи • веч бяха подслонили.

В страната толкоз гости • се бяха появили,

че бродейки неспирно, • те вредом се тълпяха.

Смелчаците бургундски • да тръгват пожелаха.

Княгинята извика: • „Признателна ще бъда

сребро и злато някой • по собствена отсъда

да раздаде от мойто, • що имам изобилно.“

За воина царски Данкварт • не бе туй непосилно:

„Княгиньо благородна, • на мене ключовете

към вашето богатство • спокойно поверете.

Не бъда ли аз щедър, • вината ще е моя.“

Но щедростта бе явно • присъща на героя.

Като ковчежник братът • на Хаген се зае

богатства да раздава • със собствени ръце —

желаното от всеки • дари, без да отказва,

та бедния да може • безмерно да зарадва.

Мнозина по стотина • от него пфунда взеха,

а колко премениха • се с най-разкошна дреха,

с каквато нивга още • не са били на празник!

Таз гледка много скоро • княгинята подразни.

„Царю, тоз ваш ковчежник • на мисъл ме навежда,

че иска да остана • без сетната одежда

и златото прахосва“ — • владетелката рече. —

„Доволна ще съм някой • в това да му попречи.

Без мяра ценни дари • дари юнакът бодър,

като че ли съм вече • на смъртния си одър.

Наследството от татко • не бих тъй пропиляла.“

Княгиня нивга щедрост • такваз не бе видяла.

Но Хаген отбеляза: • „Едно е всепризнато —

владетелят бургундски • и облекло, и злато

за дар си има толкоз, • че вашето предишно

във Вормс, княгиньо, даже • да носим е излишно.“

„Напротив!“ — възрази му • прегордата княгиня. —

„Аз искам двайсет ракли • със злато и коприна

да отнеса и дар да • раздавам от сърце

на Гунтер в твърдината • със собствени ръце.“

Товареха се ракли • там с камъни безценни,

но под надзора строг на • ковчежниците нейни.

Доверие на Данкварт • да имат не посмяха —

от туй тогава Гунтер • и Хаген се разсмяха.

„Кому да поверя аз • сега земите си?

Наместник ли“ — запита • тя — „ще се назначи?“

„Кажете“ — рече царят, — • „намирате ли сгоден

вий някой, та да бъде • тук за наместник сложен.“

Съвсем наблизо знатен • тя сродник забеляза

(той неин вуйчо беше) • и ето що му каза:

„Земите, твърдините • на вас се поверяват,

дорде ръката царска • нам правдини раздава.“

Пощя и царедворци • две хиляди на брой

в Бургундия да вземе • към антуража свой.

С момците нибелунгски, • хилядата, се сбраха

на кон те край брега • и за път готови бяха.

Придворни дами също • осемдесет и шест

и още сто девици • повеждаше тя с чест.

Разбързаха се вече: • що още да се чака?

Оставащите вкъщи • раздялата разплака.

На тръгване тогава • от своята родина

прегърна благонравно • тя близък и роднина,

прости се и пое по • море на път далечен.

Тя в царството си нивга • не се завърна вече.

На кораба се беше • веселие създало,

на всякакви забави • отдадени всецяло.

Благоприятен вятър • в просторите задуха.

Пътуването беше • им радост и разтуха.

Княгинята по пътя • пред царя се наложи

те свойта брачна нощ за • дома си да отложат

след празненство голямо • в палата в Вормс, където

отвеждаше ги кораб • далеч отвъд морето.

IX епизод
Как Зигфрид бива изпратен във Вормс

От тръгването бяха • изтекли девет дена.

„Вий чуйте що ще кажа: • вестта, предназначена

за Вормс, ний твърде бавим“ — • така им Хаген рече.

„В Бургундия вестител • бе редно да е вече.“

Съгласен беше Гунтер: • „Наистина така е.

Обаче по-пригоден • аз другиго не зная

от вас, юнако Хаген. • Вий коня си яхнете

и подвизите наши • в дома ни разкажете.“

„Не съм добър вестител“ — • тъй Хаген му отвърна

„та нека тук остана • и в служба най-усърдна

да бъда интендантът • на дамите ни дивни,

одеждите да пазя, • във Вормс дорде пристигнем.

Вий Зигфрид помолете • вестта да отнесе —

умее да разказва • той с рицарско сърце.

Откаже ли, то нему • тогаз да се представи,

че таз молба най-вече • е заради сестра ви.“

Разпореди се царят • да призоват героя

и щом дойде, му рече: • „Почти страната моя

достигаме ний вече, • та искам да изпратя

вестител до сестра ми • и майка ми в палата.

На вас разчитам, Зигфрид: • ще ми е много драго,

ако се отзовете“ — • добави царят благо.

Не беше склонен Зигфрид, • спасителят в неволи,

дорде не почна Гунтер • сърдечно да го моли:

„Заради мене“ — рече — • „тръгнете яздешком

и заради Кримхилда • сторете го, че щом

изпълните го, с нея • ще ви се отплатим.“

Дочувайки туй, Зигфрид • бе пак неудържим:

„Каквото наредите, • изобщо без да споря,

за чудната девица • охотно ще го сторя.

Момата на сърце ми • да нараня не смея —

заръките от вас ще • изпълня зарад нея.“

„На мойта майка Ута, • царицата ни мила,

за похода кажете • какъв успешен бил е.

Пък братята ми нека • с приятелите знаят:

на всички надпревари • победен бил е краят.

В почтение от мене • и мойта годеница

подире уверете • добрата ми сестрица.

Уведомете свита • и цялото ми воинство:

желаното от мен е • постигнато с достойнство!

А племенникът Ортвин • пак нека се погрижи

да има край реката • скамейки, шатри, хижи

и родственици други • навреме да пристигнат,

че царят и Брунхилда • там празненство ще вдигнат.

Красивата Кримхилда, • след като разбере,

че водя гости, нека • посрещне най-добре

невестата ми с радост • и почести у нас.

Признателен за всичко • ще съм й вечно аз.“

Юнакът храбър Зигфрид, • тъй както се полага,

сбогува се с Брунхилда • и свитата веднага,

край Рейн неудържимо • на коня полетя.

Не помни се вестител • по-бляскав на света.

Във Вормс пристигна скоро • той с две дузини воини.

Налегна безпокойство • немалкото придворни,

щом чу се, че завърнал • се бил, ала без царя.

Дали смъртта не бе им • отнела господаря?

Наскачаха дошлите • от коня си тогаз.

Момците горди срещна • сам Гизелхер, млад княз.

Направо с брат си Гернот • към Зигфрид се завтече

и щом наблизо Гунтер • не забеляза, рече:

„Добре дошли сте, Зигфрид! • С загриженост голяма

аз питам ви къде се • владетелят ни дяна.

Нима го е със сила • Брунхилда в бой надвила?

Безмерната му обич • ли нам е навредила?“

„Страхът ви е напразен. • Към всеки в таз държава

съратникът ми служба • най-вярна изпълнява.

Оставил съм го читав, • а мен пък той изпрати

в страната му да нося • аз новини богати.

Затуй решете живо • в палата как да ида

с царицата, а също • с сестра ви да се видя.

Заръките от Гунтер • и от Брунхилда лично

ще им предам тогава: • те чувстват се отлично.“

Княз Гизелхер отвърна: • „Явете се пред двете,

услуга на сестра ми • любезна направете.

За брат ми притеснена • е тя от много време,

така че несъмнено • вас с радост ще приеме.“

„Услуга за Кримхилда“ — • принц Зигфрид отговори —

„аз всякога охотно • и с преданост бих сторил.

Но те отде ще знаят, • че ще ги посетя?“

Сам Гизелхер нае се • да отнесе вестта.

Юнакът знатен щом се • пред майка си яви,

пред нея и сестра си • с възбуда заяви:

„Завърнал се е Зигфрид, • ксантенският герой,

от брат ми Гунтер бил е • във Вормс изпратен той.

Донесъл е нам вести • как царят ни сега е,

да ви ги предаде той • съгласие желае.

За похода исландски • държи да извести.“

Загриженост у двете • не спря да се таи,

но празнична премяна • облякоха с отрада

и наредиха Зигфрид • при тях да заповяда.

На таз покана той се • веднага отзова.

Кримхилда го посрещна • с приветливи слова:

„Добре дошли сте, Зигфрид, • юнако добронравен!

Къде е брат ми Гунтер, • владетелят ни славен?

Брунхилда ако го е • погубила със сила,

горко на мен, загдето • в тоз свят съм се родила!“

А рицарят отвърна: • „Отплата ми дължите,

преблагородни дами! • Вий всуе тук тъжите:

оставих царя читав, • това добре го знам.

С Брунхилда ме провождат • вам вести да предам.

Те двамата изказват, • царице благородна,

и почит вам голяма, • и обич най-синовна.

Плача вий забравете, • че скоро ще са тука.“

Отколе ней не бяха • вестявали сполука!

Със снежнобяло крайче • на дрехата изтри

сълзите от очи си. • Подир благодари

на момъка за всички • тез вести споделени.

Тъй плач и мъка бяха • докрай преодолени.

Той радостно прие, щом • предложи му да седне.

Девицата му рече: • „Макар и да е редно

на вестоносец злато • да се даде в отплата,

любезността пък дар е • за личност пребогата.“

„Дори да бях на трийсет • царства единствен цар,

от вашата ръка аз • не бих отказал дар!“

„Така да е!“ — отвърна • момата благонравна.

Ковчежника си прати • с заръка незабавна.

Тя гривни две дузини • все с камъни безценни

му връчи за отплата. • Но даровете нейни

целеше не да вземе: • раздаде ги героя

на дамите придворни • от нейните покои.

И Ута благосклонност • към него прояви.

„Но нека кажа още“ — • юнакът заяви —

„какво ви моли Гунтер: • ще ви е задължен,

изпълнено щом бъде • в тържествения ден.

Богатите му гости, • туй чух го да желае,

да срещнете, принцесо — • голяма чест това е —

вий яхнали на коня • пред Вормс покрай брега.

Това той настоява • да сторите сега.“

„Изцяло съм готова“ — • девицата отвърна —

„аз всякаква услуга • за него да изпълня.

Ще я извърша с радост • и преданост в сърцето.“

Безмерната любов й • порумени лицето.

Таз среща на вестител • не бе по обичая.

С целувка би почела • тя рицаря накрая,

преди да се оттегли • вежливо от палата.

В Бургундия на Зигфрид • се вслушаха в словата.

На Зиндолд, Хунолд, Румолд • тогава се наложи

да се потрудят яко • за гости и велможи,

сковавайки скамейки • пред Вормс покрай реката.

Уредниците царски • прилежно се стараха.

За Ортвин и за Гере • бе чест и този път

приятелите вредом • да се уведомят,

че празненство се готви • и веселба голяма.

Девойките гласяха • веч своята премяна.

Стените на палата • покриха се с украси,

а в залата на Гунтер • и столове, и маси

се стягаха за гости • огромно множество.

По-сетне тук се вдигна • разкошно тържество.

Поканени да дойдат, • с коне поизнурени

прииждаха неспирно • на двора приближени

достойно да посрещнат • най-новата роднина.

Одежди пищни бяха • разгънати от скрина.

Дойде и новината, • че веч се приближава

кортежът на Брунхилда. • В Бургундия тогава

сред людете настана • немалка суетня.

С какви момци бе горда • и другата страна!

Пред своите девици • Кримхилда настоя:

„Които ще приветстват • до мене край брега,

най-гиздава премяна • от ракли да извадят,

че гостите нам чест и • похвала да изкажат.“

От рицари там бяха • слугите задължени

да изнесат изящни • седла златочервени,

та дамите с достойнство • на кон до Рейн да идат.

Тъй фини сбруи где ли • могло би да се видят —

как ярко по конете • позлатата лъщеше

и от юздите камък • безценен как блестеше!

Поставки позлатени • донесоха овреме

да стъпи всяка дама • от тях на конско стреме.

За знатните девици • подире от обора

конете им ездитни • изкараха на двора.

Нагръдници изящни • от най-добра коприна

окичваха жребците • и смайваха мнозина.

Зададоха се дами • осемдесет и шест.

Пристойно забрадени, • те до Кримхилда с чест

пристъпиха красиви • и в гиздави премени.

Накитени девици • ги следваха засмени —

тез петдесет и четри • бургундки до една

най-личните, събрани • от цялата страна,

все русокоси бяха • и с бляскави кордели,

тъй присърце от царя • заръчаното взели.

За рицарите чужди • стъкмени бяха с пищни

и прелестни одежди • от тъкани различни,

прилягащи чудесно • на моминската хубост.

Да им го не признаеш, • било би цяла лудост.

Самур и хермелини • красяха облеклата.

На не една девица • висяха на ръката

върху коприна гривни. • Усърдие такова

не се описва, нито • постига се отново.

Над лъскави одежди • замятаха колани,

приготвени изкусно, • в Арабия подбрани,

Върху прекрасна дреха • от свила и от вълна —

тъй радостта на всички • придворни беше пълна.

И с накит на гърдите • накиприли се бяха

немалко хубавици. • Но тъжни да са щяха,

тоз блясък ако би им • засенчил красотата.

Такава гиздост няма • владетел днес в палата.

Те тъкмо пременени • се бяха появили,

пристигнаха дружина • юнаци приветливи —

съпровождачи техни • през този ден прекрасен,

в ръка със своя щит и • със копие от ясен.

X епизод
Как посрещат Брунхилда във Вормс

Отдолу по реката • задаваше се царят

сред многобройни гости. • Към Рейн да се отправят

достойно да ги срещнат • на кон, от рицар воден,

очакваха в готовност • мига девици сгоден.

Исландци, нибелунги, • брега веч приближили,

натиснаха веслата • натам със всички сили,

забързани (ръце им • отново ловки бяха)

към пристана, където • бургундци се тълпяха.

Тогаз царица Ута, • от грижите възбледна,

на двора появи се • и своя кон възседна,

девиците поведе • навън от твърдината,

где с рицарите те се • взаимно опознаха.

Жребеца на Кримхилда • маркграфът знатен Гере

до крепостната порта • почтително отведе.

Подир юнакът Зигфрид • зае се да й служи

и благосклонността й • накрая с туй заслужи.

До Ута Ортвин яхнал • бе кон, а пък в редица

ги следваха по двойки • млад рицар и девица.

Не е било при среща • (туй нека се запомни)

прихождане подобно • на дами благородни.

В турнирни схватки шумни • и рицарски двубои

(как иначе било би?) • се впускаха герои

по пътя на Кримхилда • надолу към реката.

Девиците прекрасни • там снеха от седлата.

Как щит о щита в сблъсък • пред дамите трещяха,

как умбрите изящни • от удара звънтяха

и копията как се • превръщаха в трески!

В тоз миг пристигна царят, • тъй както извести.

Край пристана стояха • девици русокоси.

От палубата слезна • цар Гунтер с много гости,

повел Брунхилда лично • с голяма обич, с вяра —

как накит и доспехи • блестяха в надпревара!

Пред тях благопристойно • принцесата Кримхилда

застана да посрещне • княгинята Брунхилда.

Шапелите си златни • поместиха нагоре,

целувайки се двете • с вежливостта на двора.

Кримхилда поздрави я • с тез ласкави слова:

„Добре сте ни дошли тук, • в бургундската страна!

Привет от мен и майка • и родственици верни.“

Брунхилда й отвърна • с поклони прекомерни.

И колко пъти още • прегръщаха се силно!

Посрещане не ще е • било любвеобилно

тъй както туй на двете • към тяхната снаха:

устата й изящна • те разцелуваха.

Щом на Брунхилда всички • придворни на брега

пристъпиха, те бяха • поети за ръка

от рицарите снажни. • Тъй всяка знатна дама

пред своята княгиня • почтително застана.

Посрещането мило • немалко още трая,

на поздрави, целувки • не виждаше се края.

Две царствени девици • там редом днес стояха:

за рицарите гледка • неповторима бяха.

Видяха тъй мнозина, • от някого узнали,

че хубост като тази • на двете те едва ли

са срещали по-рано, • че истина си беше.

Та по лика им даже • белило не личеше!

Осанка кой ценеше • и кръшната снага,

съпругата на Гунтер • харесваше сега.

Но опитният все пак • намираше Кримхилда

далеч по-миловидна • в сравнение с Брунхилда.

Размесиха се сетне • там дами и девици,

чудесно пременени • прекрасни хубавици.

Осеяна бе с хижи • и с шатри от коприна

край твърдината вормска • поляната равнинна.

Роднините на царя • напираха да видят

княгинята. На сянка • подканиха да идат

Брунхилда и Кримхилда • със своите придворни.

Натам ги съпроводи • отбор бургундски воини.

И гостите тогава • възседнаха конете.

Как копия в двубои • ломяха щитовете!

Полето прах обгърна, • като че ли пожари

бушуваха. В герои • кипяха страсти стари.

Девиците следяха • на рицарите спора.

Нееднократно Зигфрид, • начело на отбора

юнаци, прекосил бе • пред шатрите полето,

хиляда нибелунги • предвождайки напето.

Но волята на царя • сам Хаген възвести:

таз надпревара редно • бе да се прекрати,

та дамите да се не • измъчват от праха.

И гостите любезно • се в нея вслушаха.

А сетне Гернот рече: • „Конете оставете,

дордето захладнее. • Готови вий бъдете,

че царят нареди ли, • ще скочим на седлата

да отведем достойно • девиците в палата.“

Приключи всяка схватка • на длъж и шир в полето

и рицари към шатри • отправиха се, гдето

сред дами на раздумка • приятелска седяха.

Оттам подир привечер • те да потеглят щяха.

При заник-слънце сетне, • преди да падне мракът,

настана хлад и вече • излишно бе да чакат.

Към твърдината дами • поеха с кавалери —

в красавиците нежни • как всеки взор се впери!

Протъркали си бяха • по време на ездата

доспехи в дух прославен • бойците на страната.

Накрая пред палата • владетелят застана,

а всеки рицар славен • прислужваше на дама.

Богатите царици • там бяха разделени.

Със щерката си Ута • и свитата засмени

придворни се завтече • в една просторна зала.

Навред възторг ечеше • и радостна възхвала.

Трапезата се сложи, • че царят бе решил

с дошлите да вечеря. • До него с образ мил

пристъпяше Брунхилда — • с корона на главата

и в царството бургундско • владетелка богата.

За свитата скамейки • край дългите софри

поставиха и гозби • обилни и добри

донесоха, та всеки • до днес за тях повтаря.

Отбрани гости само • се виждаха край царя.

Донесоха слугите • в легени позлатени

вода да се измият • бойците уморени.

Не бива да се вярва, • че имало е друга

такава царска сватба • уж с по-добра прислуга.

Владетелят преди към • водата да посегне,

принц Зигфрид осмели се • на нещо да наблегне.

Припомни му що честно • бе нему обещал,

преди да бе Брунхилда • в Исландия съзрял.

„Спомнете си, че клетва • ми дадохте една:

пристигне ли Брунхилда • във вашата страна,

да взема аз сестра ви. • Що с клетвата ви стана?

При похода немалко • старах се без подкана.“

Владетелят отвърна: • „Напомняте ми с право.

Клетвопрестъпник няма • да стана аз лукаво.“

Нае се със сестра си • тозчас да разговаря.

Поканиха Кримхилда • да се яви пред царя.

До залата дойде тя • със свита миловидна,

но Гизелхер чевръсто • към стълбите се вдигна:

„Да се оттеглят трябва • придворните ви дами,

държи да срещне царят • единствено сестра ми.“

Въведоха Кримхилда • в оназ просторна зала,

що рицари достойни • край царя беше сбрала.

Дошли от разни кралства, • в кръг стихнаха сега,

Брунхилда пък се върна • на пищната софра.

Тогава Гунтер каза: • „Сестрице моя мила,

от клетва верността ви • ме би освободила!

Обет на воин съм дал аз • да стане той ваш мъж.

Откликвате ли, както • било е неведнъж?“

Девицата му рече: • „Мой прелюбезни братко,

отвръщам веднага на • молбата ви аз кратко:

покорно ще изпълня • каквото наредите.

Мой мъж ще е, когото • вий сам определите.“

А погледът й нежен • пак Зигфрид развълнува.

Той преданост отново • ней засвидетелствува,

заставайки до нея. • Пред рицари в туй време

тя трябваше да каже • дали за мъж го взема.

Свенливостта моминска • я миг разколеба.

За щастие на Зигфрид • и негова съдба

не се възпротиви тя — • съпруг й стана той.

Прие я за съпруга • ксантенският герой.

Щом двамата взаимно • си дадоха оброк,

за рицарите то бе • достатъчен залог.

Прегърна Зигфрид нежно • чаровната девица,

пред воините целуна • той бъдната царица.

Разпръсна се кръжецът • от рицари и седна

на почетното място • с принцеса ненагледна

принц Зигфрид, следван гордо • от нибелунгски воини.

Обслужваха го чинно • слугите многобройни.

Насреща му до царя • седеше пък Брунхилда.

Тя толкоз натъжи се, • съзирайки Кримхилда

да сяда редом с Зигфрид, • че плач я чак задави.

По бузите сълзите • да потекат остави.

Владетелят запита: • „Какво ви е, любима,

та в ясния ви поглед • печал такава има?

Ликувайте на воля, • че вам тук са подвластни

земите с твърдините • и рицари прекрасни.“

„Доплака ми се“ — рече • красивата девица. —

„Сърцето заболя ме • за вашата сестрица.

До ваш васал видях я • да сяда унизена.

Не мога да не плача, • щом тъй е уязвена.“

Цар Гунтер й отвърна: • „За туй не говорете.

Ще дойде ден, когато • от мен ще разберете

защо съм дал на Зигфрид • сестра си за жена.

Честита да е с него • за дълги времена!“

„Тъй жалко“ — възрази тя — • „за хубост, добродетел!

Да можех да избягам • от вас като владетел,

не бих аз споделила • леглото ви, преди да

узная той защо бе • сватосан за Кримхилда.“

Но Гунтер обясни й: • „Той също притежава

и твърдини могъщи, • и истинска държава:

уверена бъдете, • че цар е като мене.

Затуй приех Кримхилда • той за жена да вземе.“

И подир тези думи • остана тя печална.

А воинството след пира • оръжие пак грабна

и екна твърдината • от шумната гълчава,

която почна царя • комай да отегчава.

Той виждаше се легнал • до своята съпруга

и нямаше в ума му • представа вече друга,

освен че с любовта си • наслада ще му дава.

Затуй Брунхилда с нежност • той взе да съзерцава.

Турнирът да прекъсне • подканиха веднага,

с невестата щом царят • решил бе да си ляга.

Пред залата се сбраха • отново в тоз миг нощен

Кримхилда и Брунхилда, • но без ненавист още.

Придворните дойдоха, • без някой да се бави,

а интендантът свещи • тогаз им предостави

и двете царски свити • се сетне разделиха.

Мнозина бяха тия, • що Зигфрид придружиха.

Владетелите двама • поеха в свойте спални

с копнежа как там всеки • победи най-похвални

ще удържи с милувки • над своята любима.

За Зигфрид в колко радост • онази нощ премина!

Щом в ложето им брачно • Кримхилда той прегърна

и с нежности безбройни • девицата обгърна,

чрез обич благородна • тя стана му тъй скъпа,

че за хиляда други • не би я той отстъпил.

За ласките му вече • ни думица от мене.

Но чуйте що на Гунтер, • юнак самоуверен,

с царицата Брунхилда • през тази нощ се случи.

Любов далеч по-лесно • от друга би получил.

Щом свитата от дами • и рицари си тръгна,

затвори той вратата • и се при нея върна,

готов да обладае • разкошната снага,

но да се отдаде тя • не пожела сега.

Тя легна в бяла риза, • приготвена от лен.

Помисли царят: „Ето • аз имам тук пред мен

най-свидното, което • съм пожелал в живота.“

На хубостта й би се • той насладил с охота.

Свещта закри на царя • ръката благородна.

Пристъпи той към свойта • съпруга превъзходна,

излегна се до нея, • изпълнен с буйна радост,

и я прегърна силно • в предвкусване на сладост.

Той щеше да се люби • с невестата си мила,

ако би всеотдайно • тя нему разрешила.

Понеже се навъси, • на него му додея —

не страст, а неприязън • откриваше у нея:

„Ах, рицарю, каквото • сега сте наумили,

не ще го бъде, тъй че • прахосвате сал сили.

Ответ от вас дордето • аз нямам на въпроса,

девица ще остана.“ — • С туй тя го разядоса.

В борба за любовта й • раздърпа бяла риза,

девицата обаче • колана си изниза,

препасал много здраво • прекрасното й тяло.

Тогаз в неволя царят • оказа се изцяло:

завърза му с колана • ръцете и краката,

а сетне го провеси • и на пирон в стената,

в съня да я не стряска. • От обич бе лишен, но

сломен едва не се и • прости той с всичко тленно.

Уж беше покорил я, • а на молба удари:

„Царице, край сложете • на всичките кошмари!

Към вас не ще посмея • отново да посегна,

ни вече толкоз близо • аз редом ще полегна.“

Нехаеше обаче • тя що нощес му беше —

в леглото спа спокойно, • той там пък си висеше,

дорде зора накрая • в прозореца просветна.

Предишната му сила • бе станала несетна.

Девицата запита: • „Владетелю, какво ли

прислугата ще мисли • за вашите неволи,

съзре ли ви завързан • от някаква жена?“

А рицарят отвърна: • „Сега такваз злина

ни чест на вас ви прави, • ни пък на мен се пада.

Пуснете ме — това го • доброто вам налага.

За вас щом любовта ми • е толкова несносна,

до дрехата ви нивга • не ще се веч докосна.“

Развърза го тя, тъй че • нозе на пода сложи

и върна се обратно • той в брачното им ложе.

Но както настоя тя, • полегна по-далече

без воля да докосне • и ризата й вече.

Прислугата яви се, • на заранта дошла,

донасяйки им нови • изящни облекла.

Но колкото да беше • денят уж триумфален,

владетелят бургундски • през него бе печален.

По обичай старинен, • уместен и зачитан,

цар Гунтер и Брунхилда • със вид благовъзпитан

към черквата поеха, • где меса предстоеше.

Сред множеството людско • там Зигфрид също беше.

Освен одежди царски • на път къмто амвона

приготвили им бяха • владетелска корона.

Там двойките венчаха • и всичко туй щом мина,

честити под корона • стояха четирима.

Оръженосци млади, • шестстотин и повече,

по повод празненството • получиха днес меча.

В Бургундия избликна • пак радост от сърце,

пак копия трещяха • във воинските ръце.

Край своите прозорци • красавици седяха

и с поглед взрян отблясък • на щитове следяха.

От свитата си царят • се бе уединил,

сред радостта на други • изглеждаше унил.

За разлика от Зигфрид • видът му бе окаян

и принцът се досети • причината каква е.

Затуй се той при него • завтече и запита:

„Кажете, май нощта ви • била е ядовита?“

Призна му домакинът: • „За срам и за позор

аз дявола довел съм • тук в своя собствен двор.

Щом рекох да я любя, • тя върза ме с колана

и на пирон провеси • ме досами тавана.

До заранта висях там, • от страх едва издържах,

а тя си спа безгрижно, • преди да ме развърже.

Приятелски вам всичко • това ви доверявам.“

Юнакът Зигфрид рече: • „Безкрайно съжалявам

и искам да помогна, • ако ми разрешите.

Ще сторя тъй, че плътно • до нея да лежите,

та любовта си вам да • не може да откаже.“

След мъките си Гунтер • прие го с радост даже.

„Недълго“ — вметна Зигфрид — • „тъгата ви ще трае.

За двама ни различна • нощта, уви, била е.

По-мила от живота • сега Кримхилда ми е —

днес за жена Брунхилда • ще имате пък вие.

Аз в спалнята ви още • довечера ще бъда

и с чародейства всяка • несрета ще пропъдя,

но в мантия загърнат • не ще ме никой види.

Прислугата добре е • овреме да си иде.

Ще духна аз свещите • на пажове в ръцете —

че вече съм дошъл там, • по туй ще разберете.

Да обладайте вие • невестата с принуда

или ще ви помогна, • или ще се погубя.“

„Ако не опетните • вий моята съпруга,

съгласен съм на всяка • предложена услуга,

дори с цена живота • на мерзката жена“ —

додаде царят. — „Тя е • същински сатана.“

А Зигфрид му отвърна: • „Аз честна дума давам —

невестата ви нямам • за цел да обладавам.

Сестра ви предпочел съм • пред всички други дами.“

Прие с надежда Гунтер • делата обещани.

Редяха се в турнира • успехи и провали,

но спря таз надпревара: • тъй бяха призовали,

щом дамите поеха • към празничната зала.

Да им проправя път бе • прислуга дотърчала.

Коне и люде двора • опразниха завчас,

владици два поеха • с невестите тогаз.

До своите съпрузи • те двете край софрата

последвани от воини • заеха си местата.

Владетелят седеше • изпълнен цял с копнежи:

що Зигфрид обещал бе, • тъй много го разнежи,

че към нощта с Брунхилда • умът му бе отправен

и тоз ден му се стори • на трийсет дена равен.

Затуй едва дочака • вечерята да мине.

Брунхилда се оттегли • тогаз да отпочине,

тъй както и Кримхилда, • във спалнята си тиха.

Какви юнаци снажни • тез дами придружиха!

Принц Зигфрид бе приседнал • подир да поговори

със своята невеста • доволен, без раздори.

Тя галеше дланта му • с ръчицата си нежна,

но някак ненадейно • пред нея той изчезна.

В милувките си както • от поглед го изгуби,

въпросът й почуда • сред свитата събуди:

„Къде тъй странно принцът • се дяна отведнъж?

Изпод ръка ми кой скри • дланта на моя мъж?“

Но сетне спотаи се. • А Зигфрид вече беше

там, где прислуга свещи • пред себе си държеше.

Той пламъка задуха, • та Гунтер да узнае,

че вече е пристигнал • и време за дела е.

Наставаха за царя • минутите желани.

И дами, и девици • да тръгват той подкани.

Подире сам затвори • вратата с яки брави;

над тях издърпа също • и две резета здрави.

Светилника набързо • прикри зад балдахина.

Игра любовна почна • (това не се размина)

юнакът силен Зигфрид • с девицата красива.

Ту радваше се Гунтер, • ту в срам взе да унива.

В леглото им щом Зигфрид • към дамата посегна,

тя рече: „Стига, Гунтер, • че може да ви стегна

и да висите пак до • зори неутешимо!“

Царицата един ден • на Зигфрид отмъсти му.

Той стискаше уста си, • за да не проговаря.

Макар и без да вижда, • долавяше пък царят:

в леглото явно нищо • не ставаше нередно.

За двамата това бе • премеждие поредно.

Преструваше се Зигфрид • на царя Гунтер мил

и чудната девица • с ръце си бе обвил,

но тя върху скамейка • с все сила го стовари,

така че той в ръба й • главата си удари.

След миг юнакът славен • бе скочил на крака

в нов опит да надвие • тъй силната жена,

но сблъска се повторно • с голяма съпротива.

Не вярвам пак да пламне • подобна ярост дива.

Понеже не престана, • девицата се вдигна:

„За дързостта ви груба • веднага, без да мигна,

ще ви накажа тука. • Не ще допусна аз

да бъде мойта риза • раздърпвана от вас!“

Тя бляскавия рицар • с ръцете си обхвана

и него като царя • да върже пак с колана,

та сам-сама в леглото • да си отспи спокойно.

За смачканата дреха • наказваше достойно.

Какво от туй, че бе се • прочул със свойта сила?

Тя в превъзходството си • го беше убедила.

Понесе го без мъка • (уж непоколебим)

и грубо го притисна • между стена и скрин.

„Нима“ — помисли принцът — • „живота ми една

девица ще отнеме, • та всякоя жена

подир да е надменна, • макар че ни веднъж

не се е тя държала • така със своя мъж?“

Дочул борбата, царят • за принца се боеше.

Посраменият Зигфрид • пък вече се гневеше,

опълчил се отново • с необуздана сила

срещу оказваната • от нея съпротива.

Предълго чака царят, • дорде я той сломи.

Ръцете му тъй стисна, • че чак кръвта изби

от неговите нокти, • и щеше да ги смаже.

Девицата обаче • успя той да откаже

от нейната нелепа • приумица напълно.

Чу Гунтер Зигфрид как я — • пак действайки безмълвно

в леглото тъй притисна, • че силно изпищя

от болка, причинена • от силите му, тя.

Към ханша си посегна • колана да свали

да го завърже с него. • Но той се защити,

та шумно изпращяха • и всички нейни стави.

Така жена на Гунтер • да стане я застави.

„Живота ми“ — тя рече, — • „царю, вий пощадете!

Злината ще изкупя, • за нея не мислете.

Не ще отблъсвам вече • таз обич благородна,

мощта ви щом умело • владетелка надмогна.“

А Зигфрид се отдръпна, • в леглото я остави,

да се съблича сякаш • за малко се изправи.

От пръста й измъкна • той златен пръстен вещо,

владетелката без да • усети даже нещо.

Не знам дали защото • бе тъй самонадеян,

но и колана взе й • той в порив ненадеен;

беда бе, дето сетне • го даде на Кримхилда.

В туй време царят вече • лежеше до Брунхилда.

С милувки той най-нежни • обсипа своя блян,

а тя гнева потисна • и моминския свян

и непозната слабост • от ласките обзе я.

Ах, таз любовна нега • мощта как ней отне й!

Не бе по-силна вече • от друга тя сега.

Опияни го него • прекрасната снага,

за съпротива в нея • способността щом мина.

На Гунтер любовта бе • за всичко туй причина.

В прегръдките му тя не • престана да гори

с такава всеотдайност • до ранните зори.

Завърнал се пък беше • юнакът Зигфрид там,

где чакаше го дама • с великолепен стан.

За нейните въпроси • направи се разсеян

и не предаде туй, що • донесъл бе за нея,

дорде корона с него • в страната му не сложи.

Да беше тоз подарък • завинаги отложил!

Далеч по-ведролик бе • цар Гунтер сутринта

за разлика от вчера. • Тогава радостта

и всеки благородник • сред гостите обхвана.

Оказвана им беше • там почит най-голяма.

А празникът две цели • недели продължи,

не стихваха ни шумни • игри и веселби,

ни всякакви забави, • що можеше да има.

По щедрост всяка мяра • стопанинът премина.

Заръча той и ето • роднини се заеха

от името на царя • било коне и дреха,

било сребро и злато • червено на мнозина

да раздадат, доволни • оттам да си заминат.

Одеждите, които • ксантенският герой

и воини нибелунгски, • хилядата на брой,

донесоха на Рейн чак, • с конете и седлата

великодушно също • от тях дарени бяха.

Преди таз щедрост още • изчерпана да беше,

след бляскавия прием • оказаха се вече

нетърпеливи всички, • що бързаха за вкъщи.

Тогаз по царска воля • и празникът привърши.

XI епизод
Как с невестата си Зигфрид се завръща в своята родина

Едва-що разотишли • се бяха гости знатни,

синът на Зигмунд рече • на своите подвластни:

„Завръщаме се скоро • ний в моята страна.“

Невестата му с радост • таз новина узна.

Тя своя мъж запита: • „Кога ний ще поемем?

Не ми се ще припряно • тук сбогом да си вземем.

От братята си първо • земя аз ще получа.“

Принц Зигфрид с неохота • вестта за туй научи.

Подир го увериха • князете двама с царя:

„Помнете, принце Зигфрид, • че вам се предоставя

най-безпределна вярност • сега и чак до гроб!“

С поклон прие героят • тоз почетен оброк.

А Гизелхер додаде: • „Земите с твърдините,

що имаме в наследство, • вий с нас ще споделите.

От царството, което • баща ни е владял,

на вас и на Кримхилда • полага ви се дял.“

Щом волята им чу и • решението взе,

синът на Зигмунд рече • на цар и на князе:

„Наследство и народ вам • дано Бог поживи

навеки, но си мисля, • че някак не върви

невестата ми мила • в делбата да се включи.

Царица като стане, • когато туй се случи,

ще бъде по-богата • на този свят от други.

А иначе оставам • на вашите услуги.“

Тогаз Кримхилда вметна: • „Земята ще откажа,

ала не е тъй лесно • с бургундската ми стража.

Един владетел би я • в страната си отвел,

щом братята дадат ми • момци за тази цел.“

Княз Гернот й отвърна: • „Сама си изберете.

Мнозина ще ви следват, • щом вий ги призовете!

Три хиляди са тука — • за вашата охрана

ви даваме хиляда.“ • Тя тутакси подхвана

въпрос към Хаген, Ортвин • дали ще се наемат

с роднини в нейна свита • за странство да поемат.

Но Хаген възропта и • ядосано отсече:

„Не ще ни преотстъпва • на никой Гунтер вече!

Останалата свита • със себе си вземете,

ала за нас от Троне • уверена бъдете:

ний имаме тук в двора • отдавна място свое —

на цар, князе ще служим • тъй както веч било е.“

Така приключи спорът • и подготовка почна.

За свита и прислуга • подбра Кримхилда точно

трийсет и две девици • и петстотин юнака.

Маркграфът Екварт Зигфрид • последва, без да чака.

Сбогуваха се всички — • и рицари, и воини,

и дами, и девици • с владетел и придворни.

С прегръдки и целувки • изпратени те бяха

и с глъч поеха сетне • на Гунтер от страната.

Родата изпроводи • ги доста надалече,

да пренощуват вредом • приготвяно им беше

легло, щом нейде пътьом • речаха да починат.

При Зигмунд вестоносци • решиха да заминат,

да може със Зиглинда • за Зигфрид да узнае,

че връща се, а с него • на Ута щерката е —

красивата Кримхилда, • бургундската принцеса.

Могла ли би вест друга • така да им хареса?

„Блазе ни“ — рече Зигмунд, — • „че доживяхме ние

с короната Кримхилда • при нас да се сдобие!

За царството ми тя е • върховна добродетел,

синът ми Зигфрид нека • веч негов е владетел!“

Зиглинда пък раздаде • червено кадифе,

сребро и тежко злато • на вестоносците,

че бяха й донесли • таз новина голяма.

Застягаха усърдно • придворните премяна.

Разчу се с него още • кой идваше в страната,

приготвиха скамейки • веднага и в палата,

където той пред близки • короната да сложи.

Насреща му поеха • Зигмундови велможи.

Не знам друг да е бивал • приеман някога

по-славно от момците • на бащина земя.

Зиглинда тръгна също • Кримхилда да посреща

на кон с прекрасни дами • и воини с кръв гореща.

Преди да ги приветстваш, • един ден път те биха.

И гости, и домашни • се доста изнуриха,

но сетне се прибраха • във твърдината с трона

на име Ксантен, дето • ги чакаше корона.

Усмихнати Зиглинда • и Зигмунд, храбър мъж,

целунаха Кримхилда • и Зигфрид неведнъж

с любов и с много радост, • забравили скръбта.

И свитата за всички • бе там добре дошла.

Пред залата на Зигмунд • заведоха дошлите.

Помогнаха чевръсто • да слязат от жребците

красивите девици. • Там рицари събрани

явиха свойта почит • на прелестните дами.

На Рейн прочуло беше • се с щедрост празненството,

но на момците тука • по-пищно облеклото

бе от това, с каквото • тях нявга са дарили.

За цялото имане, • що бяха придобили

царицата и царят, • легенди се мълвяха.

В какви одежди само • придворни се тъкмяха:

с галони златоткани • и с камъни безценни!

За тях Зиглинда грижи • полагаше чрезмерни.

Сред свои приближени • цар Зигмунд вдигна глас:

„Повеля към рода ни • отправям в този час

короната ми Зигфрид • да носи занапред!“

Вестта поде се с радост • по Долен Рейн навред.

Той повери корона • и трон на своя син.

Владетел стана Зигфрид • и сетне не един

подвластен пред съда му • изпитваше и страх,

щом случваше се право • да упражни над тях.

Живееше сред почит • той в своята родина

и царстваше с корона • десетата година,

когато пък Кримхилда • сдоби го с мъжка рожба,

що с волята на близки • се съкровено схожда.

С усърдие наскоро • отрокът кръстен беше

на своя славен вуйчо • и Гунтер се зовеше:

прилича ли на него, • и име да приляга.

Отчуван бе грижовно, • тъй както се полага.

Но пак по него време • Зиглинда се помина.

Загдето смърт отне я, • тъгуваха мнозина,

а щерката на Ута • пое да направлява

делата, както туй на • царица подобава.

По Рейн тогаз се нова • бе вест разпространила:

в Бургундия Брунхилда • и тя била родила

на Гунтер син достоен. • С възлюблената своя

му дали име Зигфрид • от почит към героя.

С какви усърдни грижи • били го обградили,

наставници способни • за него назначили

да бъде възпитаван • от тях той в надпревара.

Беди подир враждата • роднинска му докара.

Разправяше се често • навред и неуморно

как рицари безстрашни • живеели сговорно

от толкоз дълго време • на Зигмунд във страната.

Мълвеше се добро и • на Гунтер за родата.

Земята нибелунгска • на Зигфрид бе покорна

(към родственик съдбата • не е била тъй спорна)

на Нибелунг и Шилбунг • с войската и имота.

Туй по-самоуверен • го правеше в живота.

Съкровище огромно, • каквото никога

храбрец не е добивал, • той имаше сега.

Пред пещерата бе го • той извоювал с меч —

що рицари погуби • самин в онази сеч!

Затуй бе уважаван, • ала заслужил беше

дори без този подвиг • човек да му речеше,

че е сред най-добрите • от воините на кон.

От страх пред толкоз сила • му сторваха поклон.

XII епизод
Как Гунтер поканва Зигфрид на празненство

Съпругата на Гунтер • размисля дълго време:

„Защо Кримхилда гордо • държи се като мене?

Нали мъжът й Зигфрид • на моя е васал:

отколе нам в повинност • не се е отзовал!“

Загадката дълбоко • стаила бе в сърцето.

По волята не бе й, • тез родственици дето,

живеейки далече, • не плащаха й дан.

На що ли се дължеше? — • въпрос неразгадан.

Затуй подпита царя, • донякъде тревожно,

с Кримхилда да се срещне • дали ще е възможно.

Желанието свое • щом нему повери,

не му се то понрави, • не го и одобри.

„Под кой предлог пригоден“ — • владетелят й рече —

„ще ги приканим тука? • Живеят те далече,

пък е и невъзможно • да им се разпорежда.“

Брунхилда хитровато • поде тогаз с надежда:

„И пребогат да бъде, • повелята на царя

един васал не бива • без отклик да оставя.“

А Гунтер се усмихна • на нейните слова:

не свързваха го с Зигфрид • на сюзерен права.

„Властителю любезни“ — • молба му тя отправи,

„сторете тъй, че Зигфрид • да дойде със сестра ви

отново да се видим • в страната наша тука.

Предвкусвам толкоз радост • без нито миг на скука.

С отрада спомням чара • на вашата сестра,

пристойните обноски, • усмивката добра.

Жена кога ви станах, • ах, как седяхме двете!

Да е честита с Зигфрид, • достоен сред мъжете!“

Не спря да настоява, • дорде той не отстъпи:

„Не бих аз имал други • гостуващи по-скъпи

от тях, това го знайте. • Ще пратя вестоносци,

на Рейн да ги поканят • да бъдат наши гости.“

Царицата заръча: • „Да ме уведомите

кога ще заминават, • а и кога добрите

и свидни нам роднини • тук нас ще навестят.

Потеглящите нека • при мен да се явят.“

„Така да бъде“ — царят • отвърна. — „Трийсет воини

на кон аз ще проводя.“ • Юнаците достойни

призва и с вест отправи • на Зигфрид във страната.

Брунхилда пък с одежда • дари ги за отплата.

На тях той повели им: • „Момци, от мен кажете

(каквото наредя ви, • добре го запомнете)

на воина силен Зигфрид • и моята сестра,

по-предани от нас те • че нямат на света.

Молбата ни е: нека • ни посетят на Рейн.

С Брунхилда ще им бъда • за туй признателен.

Пред поврат-слънце още • ще може с лична свита

да срещне тук мнозина, • които го почитат.

А стария цар Зигмунд • в дух предан уверете,

какъвто ний питаем • към него тук с князете.

Кажете на сестра ми • да се не колебае:

за празненство сред близки • тя кон да оседлае.“

Брунхилда редом с Ута • и с дамите придворни

почтителност явиха • чрез думи непритворни

към рицари и дами • на Зигфрид в твърдината.

И свитата бе с тази • покана запозната.

Вестители, стъкмени • с жребец и топла дреха

и всичко, що е нужно, • на път тогаз поеха.

Забързаха да стигне • от царя таз покана,

разпоредил им вредом • закрила и охрана.

Добраха се с конете • те подир три недели

в маркграфството норвежко. • С възторг натам поели,

завариха витяза • на Нибелунг в двореца.

От пътя изтощен бе • на всекиго жребеца.

До Зигфрид и Кримхилда • известие дошло

бе мигом за момците • в бургундско облекло.

Полегнала си беше • тя тъкмо на дивана,

при тази вест обаче • оттам веднага стана.

Помоли тя девица • на двора да погледне.

От нейния прозорец • тя, без дори да слезне,

съзря храбреца Гере • сред придружвачи конни.

Таз новина тъгата • по роден дом прогони.

На царя рече: „Вижте • на Гере под надзора

какви момци пристигат • на моя брат от двора.

Край Рейн насам дошли са • за наша изненада.“

„Чудесно“ — той отвърна, — • „при нас да заповядат!“

Прислугата се втурна • дошлите да посреща

и всеки постара се • с любезност най-гореща

да изрече към всички • приветствени слова.

И Зигмунд да се радва • причина бе това.

Конете разседлаха, • момците уморени

бидоха с Гере скоро • в двореца подслонени.

Вестителите сетне • приети в зала бяха,

где Зигфрид и Кримхилда • в очакване седяха.

Стопанинът се вдигна • и до жена си прав

посрещна ведро Гере, • бургундския маркграф,

с вестители изпратен • на Гунтер рицар верен.

Поканен бе да седне • при тях юнакът Гере.

„Макар и уморени, • нам нек’ се предостави,

преди да седнем, вести • да предадем вам прави.

Ний длъжни сме да кажем • заръчаното нам

от Гунтер и Брунхилда: • добре живеят там.

Достойната ви майка, • царицата ни Ута,

с вам предани роднини, • проводили ни тука —

княз Гизелхер младокът • и Гернот дръзновен,

привети от страната • държат да поднесем.“

„Дано Бог поживи ги!“ — • тъй Зигфрид отговори

„Аз редом със сестра им • добро да им се стори

най-искрено желая. • Ала да чуем нека

на близките дали е • била съдбата лека.

Че може някой, щом се • разлъчи общността ни,

да е засегнал с нещо • родата на жена ми.

Готов съм бил подкрепа • на тях да предоставя,

с вразите им дорде се • безжалостно разправя.“

Поде към него Гере, • маркграфът в бой стремглав:

„живеят те в почтеност • и с благороден нрав.

На празненство ви канят • във Вормс да могат пак

в палата да приветстват • ксантенския юнак.

Молба изказват също: • царицата вземете.

Щом зимата отмине • и свършат снеговете,

пред поврат-слънце още • очакват да ви зърнат.“ —

„Едва ли е възможно“ — • цар Зигфрид му отвърна,

та към Кримхилда рече • бургундецът тогава:

„Чрез Гизелхер и Гернот • премного настоява

любезната ви майка • ответ да няма «не», че

тъга ги мъчи, дето • сте толкоз надалече.

Вестта за нова среща • у мойта господарка

Брунхилда ще събуди • отрада не по-малка,

а нейните придворни • ще бъдат във възхита.“

Словата му похвални • я правеха честита.

Роднината й Гере • да седне бе поканен,

за гостите най-сетне • напълниха стакани.

Слухът за чуждоземци • и Зигмунд тук привлече —

владетелят сърдечно • за поздрав тъй им рече:

„Добре дошли, на Гунтер • юнаци дръзновени!

Откакто за Кримхилда • синът ми се ожени,

би трябвало по-често • да идвате отвред

при нас да поднесете • вий дружески привет.“

Те дадоха му дума • отново да наминат.

От тежката умора • сега да отпочинат,

бе сложена трапеза • за веселба и пир.

Сам Зигфрид ястия им • поръчваше безспир.

Но там се заседяха • те девет дена цели.

Накрая притесниха • се рицарите смели,

за път обратен дето • не стягат кон и стреме.

А свитата си Зигфрид • привикваше в туй време.

Помоли за съвет той • да тръгне ли към Рейн.

„Приятелят ми Гунтер • е пратил вест до мен:

с родата си ме кани • на празник в срок уречен.

Откликна ли, дотам мен • ме чака път далечен.

Да взема и Кримхилда • ме молят, та решете

поканите дали да • приема аз и двете.

И в тридесет държави • на бой за тях бих в поход

поел, за да покажа • как служил бих без ропот.“

Той отговор получи: • „Ако сте склонен вие

да идете на празник, • тогаз съветът ни е:

с хиляда наши воини • на кон към Рейн тръгнете

и достолепен гост на • бургундците бъдете.“

Обади се цар Зигмунд, • дошъл на тази среща:

„Гласите се за празник, • а кой за мен се сеща?

С дружина кон ще яхна, • ако не възразите,

и още сто юнака • отгоре ще броите.“

„Вий яхнете ли редом, • пътуването, татко,

ще носи“ — рече Зигфрид — • „мен радости нерядко.

Подир дванайсет дена • потегляме на път —

на воините доспехи, • коне да раздадат.“

Щом царят да гостува • показа се съгласен,

добрите вестоносци • поеха път обратен.

На своите роднини • във Вормс ответ проводи:

за празника с охота • решил да ги споходи.

И Зигфрид, и Кримхилда • дотолкоз щедри бяха,

че бързите ездачи • така и не можаха

да отнесат с конете • безкористния дар.

На мулета затуй бе • прехвърлен тоз товар.

Цар Зигфрид и цар Зигмунд • застягаха момците.

Ковчежникът пък Екварт • поръча най-добрите

одежди да приготвят • за дамите в палата

и нови да набавят • отвсякъде в страната.

След щитовете взеха • седлата да оправят.

Които щяха царя • на Рейн да придружават,

снабдиха с всичко нужно — • и рицари, и дами:

с великолепни гости • пред близки да застане.

Вестителите бързо • препуснаха към къщи.

В Бургундия се върна • граф Гере вихър същи.

Очакваха го с трепет — • пристигна като хала

и спря с момците право • пред княжеската зала.

Разпитван бе за вести • от всеки млад и стар,

но Гере рече, тръгнал • при своя господар:

„Щом царят ги узнае, • ще стигнат и до вас.“

С момците се завтече • при Гунтер той тогаз.

От мястото си царят • с вълнение се вдигна.

Благодари Брунхилда, • че четата пристигна

обратно толкоз бърже. • Цар Гунтер ги запита:

„Как поживява Зигфрид, • изпълнил мен с възхита?“

Храбрецът Гере каза: • „Ведно той със сестра ви

от радост възсиял бе. • Друг няма да отправи

ответ по-благосклонен • на вашата покана

от Зигфрид и баща му • с визита обещана.“

Съпругата на царя • държеше да узнае:

„Ще дойде ли Кримхилда? • Съдбата й каква е,

с чаровно благородство • дали е още пълна?“

„Ще дойде непременно!“ — • маркграфът й отвърна.

И Ута незабавно • при себе си изпроси

вестителят да иде. • Чрез своите въпроси

разпита го дали е • Кримхилда все тъй здрава.

„Добре е“ — рече Гере. — • „Вам гости се задават!“

Не премълчаха също • пред никого в палата

дарените от Зигфрид • злато и облеклата.

Показаха ги гордо • на всички без подкана

и благодарни бяха • за щедростта голяма!

„Раздава“ — вметна Хаген, — • „нали не ще успее

съкровището свое • за век да пропилее!

Златото нибелунгско, • що присвоил си е,

в Бургундия един ден • дано се озове!“

Придворните от трепет • обзети бяха пак

в очакване на гости, • та от зори до мрак

слугите неуморно • се трудеха, ковейки

отново пред палата • турнирните скамейки.

Смелецът Хунолд редом • със Зиндолд без покой

наглеждаха край Ортвин • съгласно поста свой —

ковчежник, виночерпец — • трапези да се стягат.

Благодари им Гунтер, • загдето тъй залягат.

В готварната пък бяха • казаните големи

сред тенджери, тигани • на Румолд подчинени.

Приготвено бе всичко • да е добра храната,

с която се посрещат • дошлите в твърдината.

XIII епизод
Как Зигфрид и жена му заминават на празненството

Ала дорде гласят се • до празника си чак,

да видим ний Кримхилда • с девиците си как

от нибелунгски север • към Вормс на Рейн потегли.

Жребци такива дари • не носили са негли.

Товар одежди пищни • с тях в дрешници замина.

На кон пое и Зигфрид • пред своята дружина.

С царицата надежди • за радости таяха —

уви, за всички в скърби • превърнати те бяха.

В страната нибелунгска • останал бе синът

на Зигфрид и Кримхилда — • не взеха го на път.

От празненството болка • дойде му и посърна:

баща и майка вече • той никога не зърна.

На път се вдигна Зигмунд, • макар пределно стар

Да беше предугадил • овреме този цар

как празникът ще свърши, • не би го той почел:

от сродници съсипан • биде витязът смел.

Вестители най-бързи • проводиха напред.

Насреща им от Вормс пък • потеглиха в ответ

приятели на Ута, • придворни и велможи.

Усилия цар Гунтер • за приема положи.

Накрая на Брунхилда • в покоите дойде:

„Сестра ми както вас ви • в страната ни прие,

съпругата на Зигфрид • така вий посрещнете!“

Тя рече: „Ще го сторя, • дължим си го ний двете.“

„Пристигат утре рано“ — • владетелят напомни

„и нека ги посрещнем • ний с почести достойни,

а не лениво тука • да чакаме в палата.

Не са били ми гости • по-мили на душата.“

Тя тутакси отправи • към дамите подкана

да си приготвят свойта • най-гиздава премяна,

с каквато сал пред гости • се свитата явява.

Откликнаха охотно • те на молба такава.

Забързаха и воини • на гостите в угода.

Сам свитата си Гунтер • повика пред чертога.

Царицата чаровна • завчас жребеца яхна.

Приветствия се чуха • при срещата прекрасна.

С такава радост бяха • те гостите приели,

навремето с каквато • Кримхилда като че ли

в Бургундия не смогна • снаха си да стъписа.

В ней дворцовите нрави • видя се днес кои са.

С дружината си Зигфрид • пристигнал бе и ето

витязите сновяха • насам-натам в полето,

съпътствани най-плътно • от воини на талази.

Кой можеше от сблъсък • и прах да се опази?

Стопанинът щом Зигфрид • със Зигмунд там съзря,

любезно ги приветства • на своята земя:

„При мен и мойте близки • добре дошли сте вие.

В гостуването знак за • доверие се крие.“

„Бог нека поживи ви“ — • му Зигмунд отговори. —

„Откак синът ми Зигфрид • приятели ни стори,

сърцето ми държеше • с вас нявга да се срещне.“

„За радост“ — рече Гунтер — • „туй случи се най-сетне.“

Посрещнат беше Зигфрид, • тъй както се полага:

с почтителност голяма, • с любов и дума блага,

изречена от Гернот • и Гизелхер с тон верен.

Към гост едва ли бил е • друг по-добронамерен.

Пристъпиха тогава • напред двете царици.

А от седлата колко • пък още хубавици

грижовно снети бяха • на тучната морава:

туй случай за юнак бе • да се попрестарава.

Лице в лице стояха • достойните съпруги.

Възхита у витязи, • а и у всеки други

приветът им събуди • и отклик свой намери:

край техните девици • се сбраха кавалери.

Пресрещаха се двойки • придворни под ръка,

в поклони добронравни • привеждаха снага,

разменяха си нежно • целувки дами стройни.

Сподиряха ги с поглед • владетелските воини.

Но яздешком поеха • към Вормс, без да се маят —

стопанинът държеше • дошлите да узнаят:

в Бургундия те гости • са мили и желани.

Там с копия нов набег • представен бе пред дами.

Доказваха и Хаген, • и Ортвин пак на дело,

че да се разпореждат • те можеха умело —

каквото повеляха, • то трябваше да стане.

Към всеки гост те бяха • с безупречно държане.

От удари на меч и • на копие трещяха

пак щитовете воински • край Вормс, където спряха

задълго цар и гости • в отраден час, преди да

решат на твърдината • към портите да идат.

Доволни, най-накрая • дойдоха пред палата.

Провесени, блестяха • на дами връз седлата

и чулове, скроени • от тъкан драгоценна.

Очакваше прислуга • отпред гостоприемна.

Заведоха дошлите • в приготвените стаи.

Брунхилда, възхитена • безкрай от хубостта й,

поглеждаше Кримхилда, • лицето й когато

блестеше лъчезарно • по-ярко и от злато.

Из твърдината вормска • от воините гълчава

дочуваше се вредом, • та нареди тогава

на Данкварт царят Гунтер • за тях да се погрижи.

Маршалът настани ги • поред в удобни хижи.

В палата и навънка • те бяха нагостени.

Така едва ли гости • били са приютени:

каквото пожелаха, • на тях се предостави.

С богатствата си царят • се всекиму понрави.

Прислугата към всички • бе мила и любезна.

С дошлите царят сам край • трапезата приседна,

а Зигфрид — както нявга • в доброто старо време —

прие с витязи място • отсреща да заеме.

От над хиляда воини • бе наобиколен

на пищната трапеза. • Брунхилда този ден

прозря, че тъй заможен • васал не се намира,

но — още благосклонна — • реши да не придиря.

На царската вечеря • изпи се много вино,

наквасило неволно • и облеклото фино,

когато виночерпци • доливаха бокали,

прислужвайки усърдно • из празничните зали.

Тъй както повеляват • придворни обичаи,

поеха всички дами • подир към свойте стаи.

Където и да беше • на всеки краят роден,

към всички домакинът • бе благоразположен.

Нощта като отмина • и взе да зазорява,

на камък драгоценен • искрящата поява

върху одежда скъпа, • из дрешника прибрана,

девиците възрадва, • избиращи премяна.

Пред княжеската зала • дойдоха на ранина

оръженосци шумни • и рицари мнозина

за утринната меса, • изпята в чест на царя.

В турнир подир ги прати • да си се надпреварят.

Тръбачи затръбиха • и флейта прозвуча,

забиха барабани • тържествено така,

че в твърдината вормска • ехтежът им отекна.

Юнак подир юнака • на свой жребец се метна.

Голяма надпревара • подемаха момците

в бургундските полета. • Припламваше в очите

възторжената смелост • на младостта сърцата,

зад щита бе стаена • на рицар красотата.

От горните прозорци • честитите царици

следяха вече редом • с нагиздени девици

за воина как турнирът • забава бе прекрасна.

Пред свитата застанал, • сам царят коня яхна.

Тъй времето потече • за тях като насън.

От църквата дочу се • тоз миг камбанен звън.

Изведоха тогаз и • за дамите коне,

витязи придружиха • владетелките две.

Пред църквата се всяка • бе в себе си вглъбила,

към гостите Брунхилда • все още беше мила.

Те влязоха с корона • в просторния храм Божи —

ненавист обичта им • по-сетне разтревожи.

След службата отново • поеха път обратен.

Сред почести подире • се сбраха в кръг приятен

на обедна трапеза. • Таз радост, породена

от празненството, трая • тъй единайсет дена.

XIV епизод
Как цариците се охулват

Веднъж преди вечерня • ечеше откъм двора

невероятен грохот, • привлякъл много хора —

преборваха се воини • в турнирни изпитни,

натам се бе завтекла • тълпа мъже, жени.

Седяха на раздумка • цариците богати

за двамата герои, • витязи всепризнати.

„Би трябвало“ — Кримхилда • подхвана — „моят мъж

да властва тук над всички • царства нашир и длъж.“

Брунхилда възрази й: • „Възможност друга няма,

освен да бяхте тука • единствено вий двама.

Могъл би над царствата • да властва той тогава,

но жив дорде е Гунтер, • и дума да не става.“

Кримхилда рече: „Ето, • вий виждате сега

юнаци как предвожда • таз царствена снага

подобно месечина • сияйните звезди!

Така честита нивга • не съм била преди.“

Брунхилда отговори: • „Съпругът ви дори да

е мил, почтен, прекрасен, • то би било обида

да го възвеличите • над своя роден брат:

от всички най-достоен • е Гунтер, цар богат.“

„Дотолкова заслужил“ — • Кримхилда продължи —

„е Зигфрид, че в хвалбите • не вплитам аз лъжи.

Делата му го правят • почитан и прославен.

Повярвайте, Брунхилда, • на Гунтер той е равен.“

„Не ми се ще, Кримхилда, • да бъда зле разбрана.

Говорех от подбуда • добре обоснована:

аз чух да го изричат • при първата ни среща,

когато царят мен ме • надмогна с хватка веща —

нали да ме спечели • той дума бил е дал.

Тогаз и Зигфрид каза, • че негов е васал,

затуй до днес го смятам • на царя за подвластен.“

Кримхилда в миг възкликна: • „О, жребий мой злощастен!

Високородни братя • сестра да унизят

и нея за жена на • васал да обрекат?!

Ах, моля ви, Брунхилда, • като добри роднини

тез приказки нелепи • тозчас да прекратиме.“

Царицата отвърна: • „Не мога да престана.

Защо ще се отказвам • на рицар аз от длана,

когато да ни служи • могъл би той с рапира?“

Красивата Кримхилда • се вече разнервира:

„Едно ще трябва все пак • да имате предвид:

подвластен вам не ви е • тоз рицар именит.

Дори е по-достоен • от Гунтер, моя брат —

в представите ви нужен • е истински обрат.

Не е ли доста странно, • че ако е васал

и вам сме подчинени, • не ви е той предал

все още дан, каквато • навярно ви се пада?

У мен с надменността си • пораждате досада.“

„Надменната сте вие“ — • царицата отсече, —

„но ще ми се да видя • дали тук почит вече

оказват вам по-много, • отколкото на мене.“

Изпаднаха и двете • в небивало гневене.

„Ще стане незабавно“ — • Кримхилда се разпали. —

„Мъжа ми щом числите • към другите васали,

то нека всеки воин на • владетелите двама

съзре как преди вас аз • ще вляза първа в храма.

Да видите, че пак съм • от род благопристоен

и че съпругът мой е • от Гунтер по-достоен.

За укор място няма, • това ще стане ясно:

ще ви покажа днес как • уж вашата подвластна

пристъпва пред витязи • в бургундския палат.

Държа по-достолепна • да съм на този свят

от всякоя царица • с корона на главата.“

Ненавист забушува • на двете във сърцата.

Брунхилда отговори: • „Подвластна щом не сте ми,

с придворните си трябва • вий вече отделени

от дамската ми свита • да тръгвате за храма.“

„Добре“ — Кримхилда рече, — • „с отрадност най-голяма!“

Девиците си сетне • призва да се нагиздят.

„Безупречна тук трябва • да бъда — нека видят,

че имате за показ • одежди пребогати.

Словата си Брунхилда • в забрава да отпрати.“

На нейната повеля • се отзоваха лесно

придворните й дами. • Нагиздени чудесно,

застанаха те в свита • от нея възглавена —

от дивната Кримхилда, • разкошно пременена.

Четирийсет и трите • девици тя прикани

с одеждите блестящи, • в Арабия тъкани,

към Рейн да слязат с нея. • Пред храма неспокойни

ги чакаха на Зигфрид • прославените воини.

Присъстващите бяха • немалко удивени:

цариците защо ли • дойдоха разделени,

а не ведно, тъй както • е бивало преди?

Вещаеше това за • юнаците беди.

Брунхилда бе се спряла • пред храмовата порта.

С наслада залюбува • се рицарска кохорта,

красавици придворни • дошла да съзерцава.

Кримхилда приближи се • с девиците тогава.

Сравнена с прелестта на • разкошната й свита,

изглеждала би щерка • на рицар жаловита.

Заможна бе Кримхилда: • царици тридесет

да се премерят с нея • не можеха наглед.

Дори да му се щеше, • не би посмял да каже

човек, че веч видял е • подобни дрехи даже,

с каквито се явиха • девиците й тук.

На гордата Брунхилда • го правеше напук.

Те срещнаха се двете • пред портата на храма.

Стопанката, обзета • от злост необуздана,

разпореди Кримхилда • да я не изпреваря:

„Подвластната да следва • съпругата на царя!“

Кримхилда рече ядно, • наместо да се спре:

„Да бяхте си мълчали, • било би по-добре.

Опозорили вие • сте себе си сама.

Държанка на васала • да е на цар жена!“

„Коя тук е държанка?“ — • царицата се смая.

„Това сте вий самата“ — • Кримхилда назова я. —

„Защото моят Зигфрид • е любил първи вас.

От девството не Гунтер • лишил ви е тогаз.

Каква е тази низост, • какъв е тоз морал?

Защо сте го приели, • щом той е ваш васал?

За ропота досаден • не виждам аз опора.“

Брунхилда вметна: „С Гунтер • държа да поговоря.“

„Това не ме засяга. • Надменност ви подмами,

изкарвайки и мене • подвластна на рода ми.

Помнете, че за жалост • не мога вече аз

да проявявам вярност • и в тайните към вас!“

Брунхилда се разхълца. • Към нея без да зърва,

със свитата Кримхилда • прекрачи в храма първа.

Тогава породи се • безжалостна омраза.

Помръкна поглед, влага • в очи се забеляза.

Дори със свойте псалми • таз служба в храма Божи

Брунхилда на голямо • мъчение подложи —

такъв гнет ней притисна • сърцето и душата.

Умряха сетне воини • в безмилостна разплата.

С придворните Брунхилда • край храма се изправи:

„Ще трябва да накарам • Кримхилда да разправи

защо за мен хапливо • злословия подмята.

Ако се Зигфрид хвали, • рискува си главата.“

Кримхилда се зададе • с витязи неколцина.

С въпрос Брунхилда спря се • пред своята роднина:

„От думите изпитах • големи горчила.

Кое доказва, аз че • държанка съм била?“

„Не ме бавете“ — зла бе • Кримхилда все така. —

„Свидетел е тоз пръстен • на моята ръка,

донесен ми от Зигфрид, • при вас като е бил.“

Не помнеше Брунхилда • ден по-лош и унил.

„Тоз златен пръстен“ — рече — • „го някой бе откраднал

и дълго време смятах, • че вече е пропаднал.

Сега си проличава • мен кой го бил отнел.“

Владетелките две пак • свиреп гняв бе обзел.

Кримхилда вметна: „Кражба • да е било едва ли.

Било би по-достойно • да бяхте замълчали.

Свидетелство е, дето • ви нося и колана.

Туй значи, че от Зигфрид • била сте обладана.“

Копринен пояс тя от • Ниневия препаса,

покрит с безценен камък • и с приказна украса.

Брунхилда при вида му • започна да ридае.

Със свитата си Гунтер • бе редно да узнае.

Царицата извика: • „Тук нека доведат

владетеля от Рейн, та • да чуе този път

как хули ме пред всички • добрата му сестра,

че на васала Зигфрид • държанка съм била.“

Разплакана завари, • дошъл със свойта свита,

владетелят жена си • и кротко я запита:

„Кажете ми, любима, • какво ви нарани?“

На царя тя отвърна: • „Нечакани злини.

Сестра ви се опитва • да ме опозори.

Да знаете вий само • как дръзко ме кори:

твърди, че съм от Зигфрид • била озлочестена.“

„Постъпила е грозно“ — • владетелят простена.

„Колана ми изчезнал • показа тя, а ето

и златния ми пръстен. • Ще се проклинам, дето

на тоз свят съм, не ме ли • самин оневините,

царю, след клеветата. • Туй мен ми го дължите!“

Цар Гунтер заповяда: • „Ксантенският герой

пред нас да се изправи. • Щом хвалил се е той,

ще трябва тук пред всички • тозчас да си признае,

или пък ще обори • това, що клевета е.“

Повиканият Зигфрид • във неведение

разстроените люде • запита що им е:

„Бих искал да узная • защо такива дами

ридаят и защо мен • владетелят призва ме.“

Цар Гунтер отговори: • „В сълзи неудържими

тук моята съпруга • току-що сподели ми

хвалбата ви, че вий сте • я първи обладали.

Така твърди Кримхилда • и повод сте й дали.“

Юнакът Зигфрид рече: • „Ако е тъй твърдяла,

не ще го аз подмина • и тя ще съжалява.

Пред вас и ваш’те воини • ще заявя под клетва:

не съм й казвал нищо, • за да я наклеветва.“

Владетелят отвърна: • „Сега туй ще се види.

Ако се закълнете, • вам тутакси обиди

и всяка непочтеност • ще ви се опростят.“

Бургундците накара • той в кръг да се сберат.

Смелецът Зигфрид вдигна • ръка да се кълне,

но царят властно рече: • „Добре известна е

невинността ви, тъй че • сега сте оправдан —

измислици сестра ми • е бъбрила без свян.“

Но Зигфрид пък додаде: • „Ще бъде много жалко,

остане ли Кримхилда • доволна даже малко,

че с думи най-обидни • Брунхилда разтревожи.“

Спогледаха се мигом • и воини, и велможи.

И вметна: „От жената • е редно да се иска

слова високомерни • овреме да потиска.

Брунхилда принудете, • с Кримхилда ще се справя.

Надменността й срамна • не смятам да забравя.“

Красавиците спорът • разедини на две.

Брунхилда, огорчена, • изглеждаше тъй зле,

че хората на Гунтер • обзе ги жал немалка.

От Троне Хаген тръгна • към свойта господарка.

Запита я защо тъй • отчаяно ридае.

Скръбта си тя описа • и Хаген обеща й:

„Съпругът на Кримхилда • очаква го разплата —

за мене инак радост • не виждам на земята!“

В тоз заговор и Гернот • се с Ортвин озова.

На Зигфрид гибелта се • тогава изкова,

а Гизелхер, на Ута • най-мъничкият син,

стъписа се, когато • дочу за плана им.

„Юнаци именити, • защо така?“ — той каза. —

„Нима заслужил Зигфрид • е толкова омраза,

та трябва непременно • да се прости с живота?

Жените за какво ли • не се гневят с охота.“

„Разблудни“ — рече Хаген — • „не ще търпим тук ние.

В туй никакво достойнство • за рицар се не крие.

Царицата с хвалби щом • понечи да посрами,

то аз ще падна, него • не стигне ли мъстта ми.“

Възпротиви се царят: • „Нам сторвал е той само

добро и ни е служил • най-предано по-рано.

Защо ненавист в мене • към тоз герой да тлее?

И занапред могъл би • все тъй да си живее.“

Но гневен бе и Ортвин, • юнакът смел от Мец:

„Не ще се веч опази • със сила тоз храбрец.

Щом разрешите, мойта • ръка ще го срази.“

Витязите без време • му станаха врази.

До нищо се не стигна, • но не престана Хаген

неспирно да внушава • на Гунтер с глас коварен

как щял бил — ако мъртъв • е Зигфрид — да царува

над кралства необятни, • дорде го развълнува.

Подир се закротиха, • загледани в игрите.

Как с копия пред храма • боравеха момците,

съпътстващи Кримхилда • обратно към палата!

Враждебно там стоеше • на Гунтер пък войската.

„Не ще му“ — рече царят — • „зла орис подобава.

Нам даден е юнакът • за чест и за прослава.

Освен туй притежава • такава страшна сила,

че предусети ли ни, • тогаз кой би сломил я?“

„Грешите“ — каза Хаген. — • „Вий грижа не берете,

добрата подготовка • на мене поверете.

Сълзите на Брунхилда • събуждат в мен печал,

затуй да го погубя • не бих се колебал.“

„А как това ще стане?“ — • цар Гунтер го запита

и Хаген посвети го • с лукавост неприкрита:

„Ще наредим да дойдат • тук, в нашата страна,

вестители уж чужди • да обявят война.

Тогаз ще възвестите • пред гостите отново,

че поход предстои ни. • С туй всичко е готово —

на помощ ще ни дойде • и скоро ще загине,

щом чуя от жена му • къде той нараним е!“

Владетелят за жалост • послуша воина Хаген.

Захванаха се подло • с кроежа кръвожаден

витязите прочути, • без други да се сеща.

Беди посяха двете • със свадата гореща.

XV епизод
Как Зигфрид бива предаден

След четри дена в двора • нахлуха на ранина

с тревожна вест ездачи • дор трийсет и двамина:

заплашвала на Гунтер • страната рат голяма.

Царици две в несрета • въвлече таз измама.

Допуснаха момците • пред царя да застанат,

те рекоха, че идват • на Людегер от стана,

когото Зигфрид нявга • след схватка в плен бе взел

и подир туй заложник • в Бургундия довел.

Дошлите царят срещна, • да седнат ги подкани,

ала един помоли: • „Вий по-напред вестта ни

изслушайте, че лошо • ще ви се отрази,

чеда на толкоз майки • щом ваши са врази.

Вам Людегер заплаха • е с брат си Людегаст —

били са унизени • те някога при вас,

та с конница срещу ви • потеглят на война.“

Уж разлюти се Гунтер • при тази новина.

Отпратиха набързо • вестителите мними.

Смъртта, скроили вече • коварни домакини,

как би избегнал Зигфрид, • юнакът дръзновен?

За подлостта си щяха • да плащат някой ден.

Пред свитата си царят • умуваше безспира,

от Троне Хаген също • не даваше му мира.

Възможна все пак още • бе някаква промяна,

но Хаген не допусна • да му объркат плана.

В умуване един ден • щом Зигфрид ги завари,

въпрос отправи той към • приятелите стари:

„Защо е тъй угрижен • със свитата си царят?

Да отмъстя готов съм, • ако го злепоставят.“

Цар Гунтер отговори: • „Тревоги имам аз:

мен Людегер напада • ме с брат си Людегаст —

те с конница ще тръгнат • към моята земя.“

„Да браня“ — рече Зигфрид — • „не ще се двоумя!

За ваша чест и слава • с десница ще го сторя:

тез братя както нявга • достойно ще преборя.

Главата си залагам, • че няма да се върна,

дорде им твърдините • аз в пустош не обърна.

В палата останете • вий с вашите витязи,

а воинството ми с мене • страната ще опази.

Предаността си искам • отново да докажа

и, знайте, безпощадно • вразите ви ще смажа.“

„Хвала вам!“ — пак възкликна • владетелят така,

като че несъмнено • го радва помощта.

Изменникът с притворство • поклон пред госта стори.

Да няма вече грижи • пък Зигфрид му повтори.

На воини и на Зигфрид • поде се за заблуда

за поход подготовка • от царската прислуга.

На свитата ксантенска • той, както и преди,

доспехите си бойни • да стяга нареди.

На Зигмунд каза: „Татко, • вий останете тука.

На Рейн ще се завърнем • наскоро със сполука,

ако е рекъл Господ, • пак читави и здрави.

Отрадна нека бъде • вам с царя близостта ви.“

Накрая окачиха • и пряпорците бойни.

Наоколо се сбраха • на Гунтер смели воини,

самите без да знаят • какво се тъй тъкмеше.

Голямо воинство редом • със Зигфрид там стоеше.

Привързваше си всеки • я щит, я шлем към коня,

сред рицарите някой • пристегна свойта броня.

Преди да поведе уж • на бой момците свои,

за сбогом мина Хаген • в Кримхилдини покои.

„Щастлива съм“ — тя рече, — • „че случих аз на мъж,

способен да закриля • рода ми неведнъж,

тъй както сторва Зигфрид • с роднините ми днес.

То с гордост ме изпълва, • а нему прави чест.

Помнете, драги Хаген, • приятелю, че аз

не съм била враждебна • в живота си към вас.

Това на Зигфрид нека • послужи за награда,

за свадата с Брунхилда • дано да не пострада.

Разкаях се за нея“ — • подире тя добави, —

„освен това със мене • така се той разправи,

загдето й нанесох • обиди непростими,

че рицарят прекрасен • напълно отмъсти ми.“

„Ще се сдобрите бързо • вий двете“ — рече той. —

„Кажете, господарко, • сега на ред аз свой

за Зигфрид как могъл бих • да съм ви най-полезен.

В грижовността не бих бил • към други тъй любезен.“

„Не щях да се боя аз“ — • царицата призна, —

„че може да загине • по време на война,

ако на дързостта си • не беше тъй подвластен;

опасност друга няма • да бъде той злощастен.“

„Щом вас ви мъчи страх, че“ — • подхвана Хаген пак —

„ще бъде наранен той, • то споделете как,

царице, да опазя • вам невредим мъжа.

Бранител пеш и конен • да съм му аз държа.“

„Ний родственици с вас сме“ — • отвърна тя тогава. —

„С доверие аз вам си • съпруга поверявам,

предаността към него • за вас да е похвала.“

Таз тайна по-добре тя • да беше премълчала,

но рече: „Много силен • и смел мъжът ми бил.

Край хълм един щом змея • той с меча си сразил,

изкъпал се в кръвта му • храбрецът мой любим.

Затуй насетне в битки • оставал невредим.

При все туй се тревожа, • когато влиза в бой

и копия политат • наоколо безброй,

че мога да загубя • съпруга си тогаз.

Ах, колко се тревожа • за Зигфрид често аз!

Споделям тази тайна • с приятел съкровен

да проявите вярност • към мен вий някой ден,

когато е в опасност • любимият съпруг.

С надежда поверявам • аз тайната на друг:

Щом топла кръв потекла • от раните на змея

и потопил храбрецът • гол тялото си в нея,

не щеш ли — на гърба му • попаднал лист един.

Затуй се тъй страхувам, • там той е уязвим.“

„На неговата дреха“ — • предложи той накрая —

„пришийте знак за мене, • по който да узная

къде да го предвардвам, • щом в битката сме вече.“

В стремеж да го опази • на смърт го тя обрече.

„На дрехата му с фина • коприна ще ушия

съвсем потайно кръстче“ • тя обеща — „и вие

бранете там мъжа ми • да го не порази

при сблъсъците някой • от вашите врази.“

Отвърна й: „Ще сторя • така, царице драга!“

Тя вярваше, че с всичко • това го подпомага,

а всъщност бе мъжът на • Кримхилда тъй предаден.

Сбогувайки се, Хаген • си тръгна с вид отраден.

Доволен бе тоз рицар • от свитата на царя.

Не вярвам някой нявга • отново да повтаря

стъписващата низост, • извършил той тогава

затуй, че се Кримхилда • на вярност уповава.

С хиляда свои воини • цар Зигфрид сутринта

за поход се застяга, • обзет от радостта

приятели в неволя • да облекчи с победа.

На кон отблизо Хаген • му дрехата огледа.

Щом знака забеляза, • от своята дружина

с вест нова тайно пусна • вестители двамина:

уж Людегер ги пратил • да съобщят на царя,

че нямало в страната • война да се разгаря.

Как неохотно Зигфрид • назад обърна коня

и как би за приятел • ломил той вража броня!

Юнаците на Гунтер • склониха го едва,

благодари му царят • подире с тез слова:

„Възнаграден бъдете • по Божията воля!

Че вършите любезно • каквото ви помоля,

дължимата отплата • е редно да ви дам:

доверие безкрайно • оказвам само вам.

Съдбата щом от поход • военен отърва ни,

на лов да се отправим • за мечки и глигани

в гористите Вогези • предложил бих ви аз!“

Съвет бе туй на Хаген, • лукавия витяз.

„За всички мои гости • веднага огласете:

ще тръгнем утре рано. • Затуй се пригответе

вий, идващите с мене. • А който тук остава

при дамите в палата, • приятна му забава!“

Откликна мигом Зигфрид • с благопристоен глас:

„Щом тръгвате за дивеч, • и аз ще дойда с вас.

Викач обаче с хрътки • да ми се предостави —

на кон в леса тогава • поемам за лова ви.“

„Нима един ви стига?“ — • владетелят се смая. —

„Вземете четирима, • в леса които знаят

где дивечът пои се • и дири си прехрана,

да се не заблудите • на път обратно в стана.“

При своята съпруга • прибра се тоз юнак,

а Хаген пък на царя • набързо рече как

замислял да погуби • храбреца с дивна слава.

Такъв изменник Господ • повторно да не дава!

XVI епизод
Как Зигфрид бива убит

От подлостта на Гунтер • и Хаген тъй излезе

покана да ловуват • в гористите Вогези.

Че може ли гонитба • по-дързостна да е

от таз на мечки, зубри • и вепри в лесове?

Последва ги и Зигфрид • с осанка достолепна.

Подсигурена бе им • храна великолепна.

Край извор освежаващ • юнакът бе погубен,

но от Брунхилда беше • тоз заговор подбуден.

На тръгване юнакът • Кримхилда навести,

а ловните одежди • на храбрите момци

товареха се вече, • та Рейн да прекосят.

Изпълнена бе с горест • Кримхилда този път.

Любимата целуна • по устните тогава.

„Дай Боже да ви видя • отново жива, здрава

и вие мене също. • Тук с предани роднини

се вий поразвлечете, • пък аз — на лов с дружини.“

Тя спомни си що каза • (но без да знай юнака)

на Хаген неотдавна. • Затуй сега заплака

царицата почтена, • че беше се родила.

Съпругата на Зигфрид, • ридаейки с все сила,

в лова да не участва • с молба го призова:

„Нощес ми се присъни • как вас глигани два

преследват ви, а сетне • цветя поаленяха.

Не бе случайно, дето • сълзите ми се ляха.

Изпитвам страх голям от • измяна вероломна,

услугата когато • обида е огромна

за някой, който може • да ни напакости.

Царю, тук останете, • с любов съветвам ви!“

Той рече: „Много скоро • при вас ще съм, любима.

Не знам аз някой нещо • срещу ми тук да има.

Родата ви към мене • показва благосклонност,

пред никой рицар мен пък • не ме гнети виновност.“

„Грешите, господарю, • опасност вас грози ви!

Присъни ми се снощи • как планини две сиви

се сринаха върху ви • без всякаква пощада.

Отидете ли вие, • сърцето ми ще страда.“

Притискайки в прегръдка • изящната снага,

целуна той жена си, • изпълнена с тъга,

сбогува се и тръгна • оттам нетърпелив.

Уви, за сетен път тя • съзираше го жив.

Що рицари поеха • към гъстите гори

да се позабавляват! • Безстрашни и добри,

последваха те Гунтер • и свитата позната,

но Гизелхер и Гернот • останаха в палата.

Прехвърлиха отпърво • коне на оня бряг,

понесли за ловците • червено вино, хляб,

месо и разни риби — • храна по вкус преблага,

каквато на царете • богати се полага.

Сред лесове зелени • разпънаха стан свой

ловците горди в близост • с места за водопой

и пасища на дивеч, • ловували где биха.

Че Зигфрид е пристигнал, • на царя съобщиха.

Огледаха местата, • удобни за засада.

„А кой пред нас умело • на дивеч ще попада?“ —

въпрос отправи Зигфрид, • юнакът силен, смел,

към рицарите храбри, • що царят бе довел.

„Предлагам“ — рече Хаген — • „да се разлъчим още

сега ний поотделно, • преди ловът да почне —

да видим аз и царят • накрая с общи сили

кои сред нас най-много • ще са се отличили.

Щом кучета и хора • са веч разпределени,

ще може всяка хайка • по свой път да поеме.

Похвала най-добрият • е редно да получи.“

Заеха се да видят • кой колко ще сполучи.

„Не искам“ — рече Зигфрид — • „аз кучета освен

една чевръста хрътка • да имам покрай мен

следата да подушва • на дивеча в гората.

Тогава плячка ние • ще имаме богата.“

С копоя си яви се • стар опитен ловец

и начаса заведе • безстрашния храбрец

там, гдето има дивеч • в обилие и щом

го зърнеха, убиван • от тях бе яздешком.

Каквото подбереше • немирният копой,

поваляше го мигом • ксантенският герой.

Жребецът му тъй бърз бе, • че нищо не убегна

на Зигфрид и похвала • получи той поредна.

Във всяко нещо беше • безкрайно обигран.

Най-първият им улов — • запенен млад глиган —

бе от ръката ловка • на Зигфрид поразен,

а сетне се натъкна • на лъв той разярен.

Копоят го размърда • иззад една ела,

а Зигфрид лък опъна • с поставена стрела.

Улучен, звярът скокна • три пъти и застина.

От госта възхитена • бе цялата дружина.

Набързо той със зубър • и с лос един се справи,

с див бивол разлютен и • със четри тура здрави.

Жребецът му бе пъргав, • юнакът — настървен:

не се спасиха нито • кошута, ни елен.

В шубраците копоят • надуши друг глиган.

Уплашен, той побягна, • но сетне развилнян

пресрещна Зигфрид с ярост • удържана едва,

към него щом се втурна • тоз майстор на лова.

Съпругът на Кримхилда, • чиято ловкост вече

бе всекиму известна, • го с меча си посече.

При толкоз много плячка • копоя озаптиха,

а пък на Зигфрид всички • бургундци се дивиха.

Ловци го призоваха: • „Владетелю, бъдете

добър и този дивеч • донегде пощадете,

че скоро планина и • гора ще опустеят!“

Словата им успяха • юнака да разсмеят.

Препуснаха нататък • в небивал шум и тропот

коне с ловци и хрътки. • Настаналият грохот

отекна в планината • и в гъсти лесове,

где юрнаха се хайки • на брой дузини две.

Що живина тогава • с живота се прости!

Копнееха мнозина • от славните ловци

да бъдат първенците: • мечтата им угасна,

щом Зигфрид в стана плячка • докара най-опасна.

Ловът почти приключи • и който тръгна сам

към огъня сред стана • със свой товар голям,

донесе дивеч много • и разни кожи скъпи.

В готварната на царя • какво ли не постъпи!

Тогаз той възвести на • ловците именити,

че иска да пирува: • надуха рог слугите,

та всеки да узнае • тозчас да се прибира

с другарите си в стана, • где царят се намира.

Ловец един на Зигфрид • доложи: „Чух подкана

с ловджийски рог току-що • да тръгваме към стана.

Ще свикам, господарю, • подвластните ви аз.“

И с рог той призова си • другарите завчас.

Цар Зигфрид обяви им: • „Напускаме леса!“

Те в равен тръс поеха • край стройни дървеса,

но стреснат от шума им, • друг звяр се там подаде.

Бе мечка и юнакът • отправи глас назаде:

„Момци, съзирам мечка. • Пуснете й сега

копоя, че решил съм • шега да погодя,

като я вземем в стана! • Дори да се напряга,

не ще успее много • далече да избяга.“

Отвързаха копоя • и тя на бяг удари,

на кон понечи Зигфрид • тогаз да я превари.

Тъй стигнаха до урва • и път непроходим —

усети звярът как се • изплъзва невредим.

Юнакът горд обаче • там скочи в миг от коня

и мечката нехайна • подир пешком подгони,

без мира да й дава, • дордето я не хвана.

Завърза я героят • без ни едничка рана.

Ни с нокти, ни със зъби • и тя го не досегна.

В седлото щом я върза • и коня си възседна,

към огъня сред стана • поведе я витяза —

в шегата дързостта му • тъй пак се забеляза.

Как яздеше натам той • с достойнство най-високо!

Под копието дълго, • дебело и широко

вълшебен меч висеше • до шпорите му чак,

златочервен рог също • красеше тоз юнак.

Ловец не ще е имал • по-пищно облекло:

надянал дреха черна • от бляскаво сукно,

със шапка от самур, а • колчанът му обшит

отвсякъде богато • с какъв ли не ширит.

И с кожа от пантера • заради аромата

колчанът му обвит бе. • Лъка и тетивата

човек за да опъне, • бе макара май нужна,

ако юнакът Зигфрид • не си ги сам обслужва.

Наметката от видра • изпъстрена изцяло

бе с кожички от разни • животни в черно, бяло.

Сред козината тяхна • проблясваше от злато

отляво и отдясно • гиздило чудновато.

Разкошен беше Балмунг, • красивият му меч,

с непогрешимостта си • прочул се надалеч.

Ловецът знатен горд бе, • че с острие широко

разсича безпощадно • той шлема надълбоко.

Накрая за стрелите • във царския колчан

ще кажа: върховете • като човешка длан

към дръжките им бяха • със злато прикрепени

и смърт грозеше твари • от него поразени.

Ловецът достолепно, • тъй както подобава,

си яздеше на коня. • Видян да се задава,

от хората на Гунтер • посрещнат бе достойно,

привързал жива мечка • в седлото най-спокойно.

Щом слезе от жребеца, • развърза й сам той

устата и краката. • Надигнаха там вой

страхотен всички хрътки, • съзрели туй животно.

Поело би в леса то, • но спря се неохотно.

В готварната се вмъкна • от глъчката смутено.

Побягнаха пред звяра • готвачи ужасено,

казани се разляха, • разпръсна се жарта,

потече вкусна гозба • за жалост в пепелта.

Наскачаха веднага • прислужници, велможи,

че звярът разгневи се. • Владетелят предложи

завързаните хрътки • след мечката да пуснат,

та да се сложи край на • безредицата смутна.

Наперено и дръзко • се втурнаха момците

кой с копие, кой с лък на • тоз хищник по петите,

но как сред толкоз хрътки • в сърце да се умери?

От вдигнатата врява • земята затрепери.

А мечката побягна • пред хрътките с все сили.

Когато доста бяха • се веч отдалечили,

единствен Зигфрид с меч я • застигна и погуби.

Подир обратно в стана • докараха я други.

След подвига ловците • мощта му величаха,

а сетне към софрите • подканени те бяха.

Насядаха мнозина • на горските поляни,

с блюда ги нагостиха • богати и отбрани.

Сал виночерпци дето • не бяха налице,

та на момците всичко • да бъде по сърце.

Не бяха ли с кроежи • и злост обременени,

и от позор те щяха • да бъдат пощадени.

В тоз миг възкликна Зигфрид: • „Учуден съм аз силно

готварната защо ни • гощава тъй обилно,

а няма виночерпец • вино да ни налее.

Що диря сред ловци, щом • за тях не се более?

С делата почит смятам • заслужили ний сме си.“

Владетелят веднага • с притворство се намеси:

„Ще бъде този пропуск • все някак си поправен.

Че ни държат тук жадни, • вината е на Хаген.“

А Хаген оправда се: • „Помислил бях, че днес

ловът ни, господарю, • ще бъде в оня лес

край планината Шпесарт: • виното пратих там.

Ще гледам друг път повод • за жажда да не дам.“

„Каква неразбория!“ — • почти се Зигфрид скара. —

„Вино и медовина • тук седемте товара

да ми докарат щяха. • Но щом като не може,

край Рейн бе редно станът • да бъде разположен.“

„Юнаци благородни“ — • от Троне Хаген рече, —

„с вода студена извор • знам блика недалече.

И гняв, и жажда нека • там угасим тоз ден.“

Съветът за погибел • на воин бе отреден.

Разпореди се Зигфрид • (измъчваше го жажда)

софрата да раздигат • и — без да си дояжда —

поиска да отидат • до извора студен.

От рицари коварни • бе призивът скроен.

А плячката, добита • на Зигфрид от ръката,

изпратиха с талиги • оттам в престолнината.

Които я видяха, • изричаха похвали,

но верността си Хаген • към Зигфрид не пожали.

Преди да се насочат • към клонеста липа,

поде от Троне Хаген: • „На Зигфрид ловкостта

известна е и никой • да го застигне даже

не можел, като бяга. • Да ще да го докаже!“

Отвърна му тогава • ксантенският герой:

„Могло би в надпревара • да проверим ний кой

пръв извора ще стигне. • И който победи,

признанието нека • се нему отреди.“

„Да проверим, защо не?“ — • отсече мигом Хаген,

а Зигфрид пък додаде: • „И за да съм по-бавен,

на тръгване дори ще • залегна на тревата.“

Цар Гунтер бе доволен: • потръгваха нещата.

Юнакът сетне вметна: • „Освен туй ще добавя:

оръжията свои • не смятам да оставя —

и копие ще нося, • и щит, а на колана

ще стегна своя меч и • стрелите си в колчана.“

Да се събличат бяха • ловците там видели

владетеля и Хаген • и сал по ризи бели

да хукват кат пантери • по китната морава.

При извора пак Зигфрид • пристигна пръв тогава.

Печелеше във всичко • той с преднина голяма.

Чевръсто щом свали си • и меча, и колчана,

а копието дълго • облегна на липата,

застана гостът царствен • изправен край водата.

До извора клокочещ • положи си пък щита.

Със своята любезност • той будеше възхита:

ни глътка преди царя • не пи, макар и жаден.

С неблагодарност сетне • от Гунтер бе предаден.

Водата бе прохладна • и бистра, а отпреде,

до извора дотичал, • цар Гунтер се наведе

и — жажда утолил — той • наново се изправи.

Туй същото и Зигфрид • понечи да направи.

Добрите си обноски • тогава заплати.

Лъка и меча Хаген • отнесе настрани,

при копието сетне • завърна се и знак

по дрехата на Зигфрид • подири с поглед пак.

От извора дордето • отпиваше, в миг сгоден

бе с копието Зигфрид • през кръстчето прободен.

До ризата на Хаген • кръвта избликна чак —

подобно зло дано не • извършва друг юнак!

Оставил острието • в сърцето му забито,

на бяг удари Хаген • стремглаво, страховито,

незнаещ що е бягство • пред никой досега.

Със смъртна рана Зигфрид • на своята снага

от извора отскочи, • напрегнал сила мъжка,

в сърцето със стърчаща • на копието дръжка.

Лъка си или меча • да стиснеше кален,

достойно щеше Хаген • да бъде възмезден.

Щом меча не намери, • оставаше му щита —

да удря с него щеше • героят да опита.

От извора го грабна • и хукна подир Хаген,

догонвайки на Гунтер • боеца безпощаден.

Макар със смъртна рана, • заудря толкоз силно,

че камъни безценни • наоколо обилно

от щита захвърчаха; • строши се и обковът.

Жадуваше разплата • по мяра гостът ловък.

Ръката му могъща • бе Хаген повалила,

от удари ехтеше • поляната с все сила,

ала да го погуби • не можеше за жалост:

без меча яростта му • отиваше нахалост.

Ликът му побледнял бе, • нозете не държаха

и силите телесни • полека се топяха —

личеше вече как е • белязан от смъртта.

Красавица го сетне • оплаква в самота.

Кръвта шуртеше буйно • от раната грамадна.

Съпругът на Кримхилда • посред цветята падна

и в сетния си напън • започна да проклина

замислилите смърт за • доверен свой роднина.

„Каналии злощастни“ — • обреченият каза, —

„с услугите към вас ли • аз породих омраза,

та верността си с гибел • ще заплатя в тоз спор?

Какъв вий на рода си • докарахте позор!

Потомците ви вече • вовек са опетнени,

загдето вий гнева си, • изпитван спрямо мене,

превърнахте тъй жалко • в необуздана мъст.

На рицари презрени • носете своя кръст!“

Дотичаха ловците, • где бе се строполил.

Денят бе за мнозина • печален и унил.

Жалееше го всеки, • що бивал му е верен —

заслужил го бе този • юнак добронамерен.

Бургундският цар също • окайваше смъртта му.

„Противно е“ — продума • умиращият само —

„виновник за злодейство • в притворство да изпада.

Прокоба, щом го стори, • за него се полага.“

„Защо ли“ — вметна Хаген — • „завайкали сте се?

Настъпи вече краят • на грижи, страхове.

Колцина нам ще смеят • насетне да вредят?

Аз горд съм, че прекърших • мощта му този път.“

„Ликувайте на воля“ — • пак Зигфрид се обади. —

„Да бях аз предусетил • коварни изненади,

живота си едва ли • тъй лесно вам бих дал.

Но мене за Кримхилда • сега ми е най-жал.

Дано смили се Бог над • невръстния ми син,

когото нявга укор • ще стига не един,

че близките му подло • са някого убили.

Нима на мое място • не бихте вий скърбили?“

Раненият печално • към царя продължи:

„Желаете ли някой • и вас да уважи

за проявена вярност, • сторете ми услуга:

на вас ще поверя аз • добрата си съпруга.

От полза да е, дето • тя ваша е сестра,

и нека я закриля • на цар предаността,

че вече няма глас на • любимия да чуе.

И с воините ми татко • ще ме очаква всуе.“

Кръвта му оросила • бе всичките цветя.

Недълго противи се • той още на смъртта:

с косата си успя тя • накрай да го пребори.

Престанал бе храбрецът • прекрасен да говори.

Витязите видяха, • че мъртъв беше той.

На златоален щит бе • положен тоз герой.

Условиха се сетне • да се запази в тайна,

че Хаген е извършил • злина необичайна.

Мнозина настояха: • „Нам случи се беда,

но нека я прикрием • и кажем: при езда,

когато сам ловувал • в затънтения лес,

разбойници убили, • уви, са Зигфрид днес.“

„Във Вормс ще го завърна, • без много да се мая“

тъй Хаген възрази им. — • „Каквото да узнае

жена му, дето срам на • Брунхилда погоди,

мен малко ме вълнуват • риданията й.“

XVII епизод
Как Зигфрид бива оплакан и погребан

Изчакаха да падне • вечерният покров,

преди през Рейн да минат • с злощастния си лов:

тоз дивеч бе оплакан • от дами благородни,

с живота си за него • платиха храбри воини.

Ще чуете вий разказ • за дързости, беди

и мъст неимоверна. • Сам Хаген нареди

на царя нибелунгски • трупа да отнесат

пред стаята, що бе за • Кримхилда нощен кът.

Положен бе потайно • пред нейната врата —

да го открий, когато • излезе заранта

за утринната меса • в най-ранните зори,

че ни една не беше • пропуснала дори.

От храма на ранина • отекна меден звън.

Разбуди си Кримхилда • девиците от сън

да донесат премяна • и свещ да се намери.

Слуга откри пък Зигфрид • пред тъмните й двери.

С кръв алена просмукан, • бе проснат там надлъж.

Владетеля си в него • не разпозна тоз мъж,

към стаята пристъпи • със свещ в ръка тозчас,

така вестта зловеща • Кримхилда чу тогаз.

С придворните си тъкмо • тя тръгваше към храма.

„Поспрете“ — рече той и • на пътя й застана. —

„Пред дверите ви рицар • лежи убит на пода!“

Кримхилда плач заплака • в горчива изнемога.

Преди да бе узнала, • че Зигфрид там лежеше,

тя спомни си: на Хаген • въпросът всъщност беше

где уж да го предвардва. • И мъка я обхвана.

Подир смъртта му вече • тя безутешна стана.

Внезапно строполи се • безмълвна на земята,

лежеше възнак бледна, • безрадостна горката.

Живота на Кримхилда • дълбока скръб почерни.

Съвзе се с вик, потресъл • придворните й верни.

„Навярно воин“ — подеха — • „лежи там някакъв?“

От болка се застича • по устните й кръв,

мълвейки: „Туй е Зигфрид, • съпругът мой отраден!

Брунхилда го замисли, • извършил го е Хаген!“

Поиска незабавно • да иде при героя.

Главата му повдигна • сама с ръката своя.

Макар окървавена, • тогаз с горчивина

юнака нибелунгски • тя мигом разпозна.

С прискърбие изхлипа: • „Без неговият щит

от меч да е прободен, • лежи сега убит!

Тежко ми занапред, но • узная ли кой пръст

в деянието има, • грози го мойта мъст!“

Придворните девици • ридаеха ведно

с царицата, защото • те помнеха с добро

владетеля свой, дето • погубен бе без време.

Тъй Хаген от Брунхилда • срама реши да снеме.

Кримхилда горко рече • на своите слуги:

„При воините идете • и събудете ги.

На Зигмунд съобщете • вий моята печал,

той Зигфрид да оплача • подкрепа би ми дал.“

Вестител се завтече • със стъпки неспокойни

на Зигфрид при момците — • все нибелунгски воини.

Словата му в ума им • успяха да нахлуят,

но без да ги осмислят, • преди плача да чуят.

Вестителят нататък • при царя стар търчеше.

Храбрецът Зигмунд буден • на одъра лежеше:

подсказало му беше • сърцето вероятно

сина си свиден нека • не чака жив обратно.

„Станете, храбри Зигмунд! • Кримхилда ме помоли

да дойда и ви кажа • тозчас какви неволи

печал в сърце й всяват, • която се налага

ведно с вас да изплаче, • че тя и вас засяга.“

Цар Зигмунд се надигна: • „Кажи какви неволи

красивата Кримхилда • терзаят ли я, що ли?“

Вестителят през сълзи • отвърна: „Ще простите,

владетелят ксантенски, • цар Зигфрид, ах, убит е!“

„Не бива“ — рече Зигмунд — • „да правиш разни глуми

ти с вестите злокобни! • Пред никого тез думи

не казвай, дето някой • уж Зигфрид бил убил,

че няма да прежаля • докрай сина си мил!“

„Щом нямате ми вяра, • ще чуете вий сам

Кримхилда как оплаква • смъртта на Зигфрид там

с придворните девици, • узнали за това.“

Тревога вляха в Зигмунд • зловещите слова.

От одъра направо • със своите сто воини,

понесли меча остър • сред викове нестройни,

той втурна се натам, где • долавяха се вопли,

с дошли хиляда още • там от постели топли.

Щом чуха на жените • те горестта безбрежна,

съзнаха, че пристигат • в одежда най-небрежна,

но болката като че • ума бе помрачила

и стегнала сърцето • с невероятна сила.

Цар Зигмунд до Кримхилда • пристъпи най-отпреде:

„Гостуване злощастно • ни в този край доведе!

Кой мен от чедо, вас от • съпруг току лиши ни

с таз кръвожадна наглост • сред предани роднини?“

„Да знаех само кой е“ — • горчиво рече тя, —

„дори за миг не бих аз • могла да му простя.

Но бих му отмъстила, • и то с каква отрада,

та всеки негов близък • в ридание да страда!“

В прегръдката си Зигмунд • със своя син се сля

и чашата на горест • дотолкова преля,

че воплите на всички • отекнаха в палата,

в покоите, а сетне • на Вормс из твърдината.

Съпругата на Зигфрид • скърбеше без утеха.

От прелестното тяло • одеждите му снеха.

Щом раната измиха, • на одър бе положен.

Отправяха му с болка • подвластни взор тревожен.

Момците нибелунгски • продумаха тогава:

„Смъртта му без отплата • не бива да остава.

В престолнината тука • намира се злодеят.“

И рицарите взеха • за набег да копнеят.

Надянали доспехи • и с щитове снабдени,

хиляда и сто воини • в редици подредени

пред Зигмунд се явиха. • За своя син веднага

той искаше разплата, • каквато се полага.

С кого да се разправят • (комай не се запита),

ако ли не с цар Гунтер • и неговата свита,

ведно с които Зигфрид • потеглил бе на лов.

Кримхилда притесни се, • че бе за бой готов.

Макар опечалена • и страдаща в беда,

от страх, че могат воини • бургундски гибелта

на гости да докарат, • се тя възпротиви

и с вярност на приятел • за туй предупреди.

В несретата си каза: • „Какво вий неуместно,

владетелю, гласите? • Вам явно неизвестно

ви е, че Гунтер има • немалко храбреци

и който ги нападне, • погубва себе си.“

Напираха с щит вдигнат • момци да влязат в бой,

царицата държеше • пък със съвета свой

тез нибелунги горди • от сблъсък да предпази.

Създаваха й грижи • безстрашните витязи.

Пред Зигмунд настоя тя • таз битка да остави

за времена по-сгодни: • „Тогава с помощта ви

ще отмъстя за Зигфрид. • Веднъж да се узнае

от него кой лиши ме, • горчиво ще се кае.

На Рейн живеят люде • така високомерни,

че в схватка с тях не бива • войска да се зачерни.

Ще срещнат всеки воин ваш • с по трийсетина знам.

Тях нека Бог ги съди • за стореното нам.

При мене останете • скръбта да споделите.

Разсъмне ли, тогаз ще • помогнат нам момците

в ковчега да положим • съпруга мой любим.“

Отвърнаха те мигом: • „Край одъра ще бдим.“

Нелесно се описва • печалната картина:

оплакваха и воини, • и дами властелина,

та вопълът им горък • разбуди твърдината

и знатните тревожно • се стекоха в палата.

Там с гостите и те си • изплакаха тъгата,

без нещо да узнаят • на Зигфрид за вината,

подбудила воин някой • героя да погуби.

Със свитата тъжаха • и техните съпруги.

Повикаха ковачи • с умение добро

да му сковат ковчега • от злато и сребро.

Поискаха обковът • да бъде от стомана.

Сърцата се косяха • от болката голяма.

Нощта бе превалила, • настъпваше денят.

Царицата накара • тогаз да пренесат

съпруга й цар Зигфрид • до дворцовия храм.

Приятелите в сълзи • го следваха и там.

При влизането в храма • камбаните забиха,

свещеници подеха • подир молитва тиха.

Със свитата пристигна • от вопъла подмамен

цар Гунтер, съпроводен • и от злодея Хаген.

Той рече: „Мила сестро, • зла участ сполетя ви.

Безсилни да попречим, • уви, ний на скръбта ви,

на Зигфрид за живота • сега ще жалим вечно.“

„Излишно е“ — отвърна • му тя чистосърдечно. —

„Да бе вам жал, не би той • загинал тъй без време.

Аз знам: ни миг не сте се • замисляли за мене,

разлъчвайки ни двама • със моя мил съпруг.

Защо пожертва Господ • наместо мене друг?“

Те възразиха остро, • Кримхилда пък предложи:

„Щом някой е невинен, • да го докаже може:

той при мъртвеца нека • пред всички ни да иде

и истината бързо • от всеки ще се види.“

Туй чудо страховито • до днес все още става:

пристъпи ли убиец • до жертвата, тогава

от раните кръв бликва. • Така и този ден

биде сред храма Хаген • пред всички уличен.

Щом раната на Зигфрид • отново закърви,

ридания по-силни • се чуха от преди.

„Загина в сблъсък“ — Гунтер • да каже бе помолил —

„с разбойническа шайка. • Не го е Хаген сторил.“

„Разбойниците“ — рече • Кримхилда — „аз ги знам.

Да отмъстят, дай Боже, • другарите му вам

на Гунтер и на Хаген, • погубили тогова!“

Дружината на Зигфрид • бе пак за бой готова.

„В скръбта с мен останете“ — • Кримхилда ги възпря.

Тя братята си Гернот • и Гизелхер съзря

да идват при мъртвеца. • Роднините пристойни,

окайвайки героя • сред другите придворни,

съпруга на Кримхилда • оплакаха горчиво.

На упокойна меса • към храма мълчаливо

прииждаха отвред и • мъже, жени, деца —

все непознати люде • с посърнали лица.

Придумваха я Гернот • и Гизелхер: „Сестрице,

след загубата трябва • да се успокоите.

Отмяна ще му бъдем, • дорде сме двама живи.“

Но безутешна бе и • пред братята грижливи.

По пладне вече беше • ковчегът му скован,

юнакът вдигнат бе от • носилката в саван.

Не искаше Кримхилда • да го погребват още,

преди да са опели • те неговите мощи.

Щом смъртника покриха • с изящния покров,

на всеки от устата • избликна вопъл нов.

Плачът разтърси Ута, • царица достолепна,

и нейните придворни • при таз раздяла сетна.

Когато пък разчу се, • че го опяват в храма

и е в ковчег положен, • навалица настана

там лепта всеки сам да • дари за упокой.

Вразите му — колцина, • приятели — безброй!

В печал Кримхилда рече • на своята прислуга:

„Ще страдат редом с мене • онези по принуда,

които нам със Зигфрид • помагаха сърцато.

За упокой раздайте • им неговото злато!“

Деца невръстни също • дойдоха на молебен

да пуснат свойта лепта, • преди да бе погребан.

Стотина меси в храма • изпяха този ден,

от предани другари • бе Зигфрид обграден.

След службата народът • си тръгна по тъма.

Кримхилда тихо рече: • „Не бива сам-сама

на бдението нощно • да бъда при героя.

Единствен извор той бе • на всяка радост моя.

Три дена и три нощи • оставам край ковчега,

дордето си запазя • лика му в трайна нега.

Пък може Бог да прати • смъртта и мен да вземе?

Тъй сложен би бил краят • на мъката у мене.“

Прибра се всеки жител • на Вормс подир в дома си.

Тогава тя помоли • свещеници, монаси

със свитата на Зигфрид • и с нея там да бдят.

Мъчителна нощта бе • и тягостен денят.

Преминаха мнозина • на пост и на молитва,

а който предпочете • от всичко да опитва,

с подавката сам Зигмунд • гощаваше обилно.

За всички нибелунги • бе времето усилно.

Които в толкоз меси • пригласяха три дена,

понесоха и мъка, • и тягост съкровена,

затуй пък с жертвен дар ги • даряваше набожен,

та сиромахът стана • тъй доста по-заможен.

Бедняка, дето няма • ни дреха, ни пари,

ковчежникът на Зигфрид • да донесе дари

от златото на царя: • нали бе мъртъв той,

хиляда мерки даде • за негов упокой.

Отвред Кримхилда дан пък • поземлена издири,

раздаде я на болни • и разни манастири,

а със сребро и дрехи • несретници снабди.

Така предаността си • към Зигфрид потвърди.

При утринната меса • на третия ден рано

от множеството людско, • пред храма Божи сбрано,

стенание се вдигна: • след тъжната кончина

отдаваха му почит • като на свой роднина.

На Зигфрид за душата • (да бъде преблажена)

раздадоха на бедни • през тези четри дена

към трийсет хиляди и • нагоре мерки злато.

Повехнаха му хубост • и тяло чудновато.

Когато опелото • съвсем заглъхна в храма,

тълпата вън обзета • бе от печал голяма.

До гроба повелиха • да бъде той отнесен,

последва тъжен вопъл • и плач наместо песен.

С ридание народът • дотам го съпроводи.

Ни миг на радост някой • в тълпата не споходи.

Преди да бе погребан, • за сетно бе опят.

Какви отци се сбраха • за ритуала свят!

Съпругата на Зигфрид, • преди да стигне гроба,

преборваше се трудно • със страшната прокоба,

та да я пръскат често • наложи се с вода.

Сковала бе духа й • ужасната беда.

Същинско чудо беше, • че болката надмогна,

но не една жена й • съчувствено помогна.

„На Зигфрид воини“ — рече • царицата накрая, —

„каква е верността ви • към мене вече зная.

В тъгата радост малка • сега ми доставете:

за лишен път лика му • да зърна позволете!“

Да моли не престана • с печален глас горката,

дордето на ковчега • не вдигнаха капака.

Отведоха я сетне • при него премаляла.

Главата му привдигна • с ръчицата си бяла

и рицаря целуна, • що изверг порази.

Зарониха очите • й кървави сълзи.

Настанало бе време • за тягостна раздяла.

Отнесоха и нея, • че щом го бе видяла,

в несвяст изпадна мигом • прекрасната царкиня.

От мъка й се щеше • тозчас да се помине.

След като бе погребан • витязът благороден,

усетиха се всички • онези в мрак безброден,

в страната нибелунгска • на път поели с него.

Тъгуваше и Зигмунд, • загубил свойто чедо.

А някои се бяха • дотолкоз нажалили,

че трите дни не бяха • ни яли, нито пили.

Не биваше обаче • веч тяло да терзаят —

след скърбите полека • съвзеха се накрая.

XVIII епизод
Как Зигмунд се завръща в своята страна

Кримхилда навестена • от своя свекър беше.

„Да си вървим оттука!“ — • прискърбно той й рече.

„На Рейн ще да сме гости • ний явно нежелани.

Да тръгваме, царице, • обратно към дома ми!

За туй, че в този край вам • по начин вероломен

без време бе погубен • съпругът благороден,

не се винете вие. • Към рожбата си мила

от обич преголяма • предлагам вам закрила.

Ще встъпите изцяло • там в царската си власт,

що приживе сам Зигфрид • определи за вас.

Владетелка ще сте ни • на царство и корона,

а воините на Зигфрид • от враг ще бранят трона.“

За похода момците • уведомени бяха,

конете да приготвят • те в миг се разтърчаха.

Защо тук сред вразите • коварни да стоят?

И дами, и девици • се стегнаха за път.

Когато Зигмунд коня • да яхне бе готов,

отправи към Кримхилда • родата жарък зов

в дома си да остане, • във Вормс при свойта майка.

„Това е немислимо“ — • Кримхилда се завайка. —

„Как мога аз в очите • човек да гледам вече,

такваз злина от който • за мене произтече?“

А Гизелхер отвърна: • „Сестрице моя харна,

на майка ни тук трябва • да бъдете вий вярна.

Онез, що помрачиха • вам всичко мило-драго,

в забрава ще останат — • черпете мойто благо.“

Тя възрази: „Тоз изход • за мен не е отраден.

Души ме мъка, щом е • пред погледа ми Хаген.“

„Ще ви спестя, любезна • сестрице, аз туй бреме,

склоните ли насетне • да бъдете при мене.

На мъртвия желал бих • да съм ви аз отмяна.“

„Такава нужда имам“ — • призна тя изтерзана.

Подир това на княза • почтително държане

помолиха я Ута • и Гернот да остане

при верните си близки • в средата своя родна.

Сред хората на Зигфрид • тя нямала подобна.

„Те всички са ви чужди“ — • княз Гернот подчерта. —

„Най-силният е също • подвластен на смъртта.

Помнете го, сестрице, • и мъката ще спре!

Сред своите бъдете, • за да сте най-добре.“

Пред Гизелхер склони тя • да си остане в двора.

Изведоха на Зигмунд • конете от обора

да тръгнат нибелунги • към свойте родни стрехи.

Товареха момците • оръжие, доспехи.

Цар Зигмунд я подири, • но не да се прощава.

„Юнаците на Зигфрид“ — • й рече той тогава —

„ви чакат край конете. • Да яхваме веднага,

че вече сред бургундци • сърцето ми се стяга!“

„Съвет от верни близки“ • Кримхилда обясни —

„приех, че само тука • ще имам бъднини.

В страната нибелунгска • безродна ще съм аз.“

Голяма мъка Зигмунд • изпита в този час.

Затуй възпротиви се: • „Не вслушвайте се в тях!

Пред моите роднини • (нали ви обещах)

ще носите корона • тъй както и преди.

Нам не от вас щетата • ще се овъзмезди.

Елате там да идем, • отрочето ви где е!

Не давайте, царице, • само да сиротее!

Синът ви щом порасне, • ще ви окуражава,

а смелите бойци вам • ще служат дотогава.“

Тя рече пак: „Цар Зигмунд, • не мога аз да тръгна.

Оставам тук с готовност • за всяка участ бъдна.

В несретата роднини • на мен ще ми помагат.“

Словата й веч взеха • момците да засягат.

Те рекоха в един глас: • „Да знаете, тепърва

сърцето ни от мъка • и жалост ще посърва.

Останете ли тука, • при нашите врази,

тогава най-тревожен • нам поход предстои.“

„Тръгнете си спокойно • и нека с вас е Бог!

Ще имате охрана • досам граничен слог

на Зигмунд до земите. • А рожбата си мила,

юнаци достолепни, • на вас бих поверила.“

Дочули, че не ще ги • последва тя на път,

надигна се на Зигмунд • в момците пак плачът.

Що горест на цар Зигмунд • докара таз разлъка

с царицата Кримхилда, • що непосилна мъка!

„Злощастно празненство бе“ — • владетелят отсече.

„Пред друг цар и рода му • дано не се изпречи

каквото от забава • нас тук ни сполетя!

Не ще ни видят вече • в бургундската земя!“

Но воините на Зигфрид • явиха неприкрито:

„Веднага щом намерим • онези тук, които

погубиха ни царя, • ще водим битки свети!

Сред близките му имат • си те врази заклети.“

Цар Зигмунд я целуна • и огорчено рече,

след като осъзнал бе • отсъдата й вече:

„Безрадостни ще яхнем • обратно към дома си.

Едва сега бедата • побирам аз в ума си.“

От Вормс на Рейн поеха • без всякаква охрана.

Изпълнени те бяха • с увереност голяма,

че втурне ли се някой • срещу им из засада,

от меча нибелунгски • веднага ще пострада.

И с никого в палата • пред път не се простиха,

но Гизелхер и Гернот • любезно доближиха

до Зигмунд, от когото • желаеха добре

съчувствието тяхно • в бедата да прозре.

Възпитано княз Гернот • да каже настоя:

„Свидетел ми е Бог, че • на Зигфрид за смъртта

вина аз нямам, нито • съм чувал кой сред нас

ненавист е питаел. • Затуй тъгувам аз.“

Учтиво Гизелхер ги • отпосле съпроводи —

Бургундия с момците • и царя той преброди,

на Долен Рейн дордето • накрая се прибраха,

но с радост помрачена • посрещнати там бяха.

Не знам дали нататък • те яздили са мирно,

ала във Вормс Кримхилда • се жалваше неспирно,

че за сърце утеха • ней друга не остана

освен предаността на • княз Гизелхер голяма.

Красивата Брунхилда • изглеждаше надменна.

Че плачеше Кримхилда, • съвсем не я засегна.

Любезността предишна • към нея прекрати.

Кримхилда ней отпосле • пък как напакости!

XIX епизод
Как съкровището на нибелунгите бива пренесено във Вормс

Нали бе ненадейно • Кримхилда овдовяла,

във Вормс маркграфът Екварт • със свитата си цяла

остана да й служи, • на помощ щом разчита

и мъката по царя • изплаква до пресита.

За нея изградиха • постройка в близост с храма —

красива и висока, • просторна и голяма,

с придворните си гдето • живееше в нерадост,

ала на меса в храма • присъстваше без тягост.

Където бе погребан • мъжът й дръзновен,

в сърцето с много горест • отиваше весден

Всевишния да моли • да му прости душата.

Проливаше сълзи на • признателност горката.

Придворните и Ута • ней вдъхваха утеха,

сърцето й ранено • да изцелят подеха,

ала нахалост всичко: • все безутешна беше.

Каквато болка тя по • любимия таеше,

не е таяла друга • по свой мъж и владетел —

предаността й беше • върховна добродетел.

Не спря да го оплаква • до сетните си дни

и отмъсти за него • с нечувани злини.

Подир смъртта му в скърби • немалко време мина —

кажи-речи години • към три и половина,

без дума да продума • на Гунтер, своя брат,

и без врага си Хаген • да срещне в този град.

„Възможно ли е“ — Хаген • един ден го запита —

„сестра ви за приятел • вас пак да ви зачита?

Ще имате изгода, • в страната ни когато

по нейна воля дойде • и нибелунгско злато.“

„Защо не?“ — рече Гунтер. — • „Аз двамата си братя,

с които тя общува, • могъл бих да изпратя

да дирят лесен начин • това да се подхване.“

„Не вярвам“ — смънка Хаген — • „то някога да стане.“

Разпореди се Гунтер • да иде Ортвин в двора

ведно с маркграфа Екварт • и с други още хора —

с княз Гизелхер, княз Гернот, • доверени на царя.

Те седнаха Кримхилда • тогаз да уговарят.

Поде отпърво Гернот, • бургундски храбър княз:

„Предълго вие Зигфрид • оплаквате пред нас.

Вам царят ще докаже: • не го е той убил.

Страданията ваши • го правят тъй унил.“

„Не обвинявам Гунтер. • Пронизал го е Хаген.

Где Зигфрид нараним бе — • от мене бе издаден.

Да знаех, че ненавист • такваз към него храни,

аз бих предотвратила, • наместо да го брани,

живот да му затрие“ — • владетелката вметна. —

„И нямаше да плача • сега така несретна.

Не ще простя им нивга • постъпка тъй гнуснава!“

Княз Гизелхер взе нея • тогаз да умолява.

Едва-що съгласи се • тя царя да приеме,

с роднини Гунтер вече • пристигаше в туй време.

Пред нея да застане • един не бе посмял:

вината за скръбта й • бе Хаген осъзнал.

Цар Гунтер я целуна, • когато се отказа

към него да питае • тя злостната омраза.

В бедата й не бе ли • той пряко съпричастен,

да я подири щеше • след онзи час злощастен.

С такъв порой от сълзи • не знам да са били

роднини пак сдобрени. • Макар и да боли,

прости им тя на всички, • но не и на злодея:

не би го друг погубил — • на Хаген бе додеял.

Наскоро се удаде • дори да й внушат

от пещера далечна • на Рейн да пренесат

съкровището ценно • на Нибелунг веднага —

било й сватбен дар, та • затуй й се полага.

Тъй Гизелхер и Гернот • поеха пред редици

от нея сбрани воини • осемдесет стотици

оттам да го докарат, • където беше скрито

и вардено от Албрих • с другари упорито.

Към пещерата щом ги • запътени съзря,

джуджето смело Албрих • другарите си сбра:

„Ще трябва да отстъпим • ний целия товар.

На нашата царица • бил, казват, брачен дар.

Ала не биха нивга • се с него те сдобили,

ако за жалост ние • не бяхме се лишили

от мантията наша • невидимка, защото

тя станала на Зигфрид • бе част от облеклото.

Но сполетя го сетне, • уви, заради нея

нещастие голямо, • понеже нам отне я

и подчинени бяха • му всички тез земи.“

Да връчи ключовете • подир се устреми.

Момците на Кримхилда • пред пещерата спряха

и с нейните роднини • богатствата съзряха.

Превозиха ги сетне • те до брега, отдето

пък с кораби до Рейн се • добраха по морето.

За туй имане още • легенди се мълвят.

Дванадесет талиги • по тесен, стръмен път

до четри дни и нощи • по три пъти на ден

с товар пълзяха тежък • и необикновен.

Най-чисто злато беше • и камъни безценни

и платата на всички • бойци волнонаемни

не би му намалила • на йота стойността.

Не беше безпричинна • на Хаген алчността.

Вълшебна златна пръчка • сред него въжделена

бе, тъй като да властва • над цялата вселена

могъл би тоз, комуто • мощта й е позната.

След Гернот тръгна част пък • на Албрих от родата.

Съкровището щом се • в Бургундия стовари,

то стана за Кримхилда • скъп дар от брака с цар и

надлежно бе прибрано • в подземия и кули.

За толкова богатства • не бяха нигде чули.

Дори хилядократно • то повече да беше,

тя и без него също • честита да е щеше,

да можеше цар Зигфрид • все още да живее.

С по-предана съпруга • не ще се друг гордее.

Огромното богатство • примамваше в страната

юнаци от далече: • тъй щедра бе ръката

на благата царица, • че славеше я всеки

и добродетелта й • възхваляше навеки.

На бедни и богати • раздаваше без мяра,

та Хаген се угрижи: • „Така ако я кара,

мнозина верни воини • за тайните си цели

и нашата погибел • тя може да спечели.“

„Имането е нейно“ — • така му Гунтер рече. —

„Да върши с него нещо • не бива да й преча.

Едва склони наскоро • ний пак да се сдобрим.

Богатства да раздава • не е грях непростим.“

Но Хаген възрази му: • „Разумен мъж не дава

една жена богатства • сама да управлява.

С подаръци могла би • да предизвика тя

да си окайва нявга • бургундец ориста.“

Отвърна царят: „Клетва • пред нея аз съм дал,

че няма да я тласна • пак в горестна печал,

и да я спазя искам: • сестра ми е рождена.“

„Вината“ — вметна Хаген — • „аз нека да поема!“

Нали немалко клетви • са стъпквани с мълчане —

посегнаха и те на • вдовишкото имане.

До ключовете Хаген • без право се добра,

та брат й Гернот гневен • бе, щом това разбра.

А Гизелхер отсече: • „Голямо зло понесе

сестра ми зарад Хаген • и аз ще се намеся.

Роднини да не бяхме, • главата му бих взел!“

Захълца пак Кримхилда, • жена на рицар смел.

Тогава Гернот каза: • „За да не си вредим,

в Рейн златото защо ли • не се разпоредим

да бъде потопено • и господар да няма?“

Кримхилда нажалена • пред Гизелхер застана:

„Помнете, драги братко, • че съм си поверила

живота и имота • на вашата закрила!“

Той ласкаво й рече: • „В мен сигурна бъдете,

щом върнем се, но в поход • днес яхваме конете.“

Извън стените царят • със свитата препусна

и с воини най-отбрани • за таз езда изкусна.

С ненавист към Кримхилда • и замисъл потаен

останал бе единствен • в палата само Хаген.

Преди да се завърнат, • от него похитено,

съкровището беше • край Лохе потопено

изцяло в Рейн дълбоко. • За себе си да има

той смяташе облага, • но тя му се размина.

Кога прибра се царят • със цялата си чета,

Кримхилда се оплака • от новата несрета

и мъка, споделена • от нейните придворни.

Дочу и от князете • тя думи непритворни.

Постъпката на Хаген • осъдиха уж вкупом,

та временно странеше, • но без да пада духом,

дорде от тях сдоби се • с търпимост обещана.

Затуй пък на Кримхилда • той по-омразен стана.

Той златото в реката • преди да потопи,

с князе и цар оброкът • под клетва се скрепи,

един от тях дор жив е, • то скрито да остане.

Ни те сами, ни други • сдоби се с туй имане.

Кримхилда скърби нови • обзеха без утеха —

нали подир съпруга • богатство й отнеха.

Тъгуваше горчиво • и горестта дълбока

така не я напусна • до края на живота.

След гибелта на онзи, • що радост бе й дал,

тринадесет години • изтекоха в печал,

без края на юнака • да може да забрави.

С предаността към него • навред се тя прослави.

XX епизод
Как Атила пробожда сватовници да искат Кримхилда

С живота неотдавна • се Хелка бе простила.

Щом закопня за нова • съпруга цар Атила,

съветът бе Кримхилда, • прегордата вдовица,

в Бургундия родена, • да вземе за царица.

Красавицата Хелка • понеже се помина,

от близки бе придумван: • желае ли да има

жена високородна, • извикваща почуда,

вдовицата на Зигфрид • да иска за съпруга.

„Едва ли е възможно“ — • владетелят могъщ

им рече. — „Непокръстен • съм аз, езичник същ,

а тя е християнка • и няма да склони.

За двама ни не виждам • взаимни бъднини.“

Но те го увериха: • „Пък може и да стане

заради ваш’то име • и бляскаво имане.

Уместно ще е все пак • поне да се опита —

ще любите снагата • на дивна хубавица.“

Владетелят запита: • „Кому тогаз познати

на Рейн са и земите, • и царските палати?“

Тук Рюдигер от Пьохларн • да обяснява взе:

„От малък аз познавам • достойните князе.

Това са Гунтер, Гернот • и Гизелхер — добри

те рицари са, всеки • стремящ се да твори

каквото нему с чест и • със сръчност се удава.

Предците им известни • са с не по-малка слава.“

Атила рече: „Вие • кажете ми дали

подхожда й до мене • с корона да седи;

дали е хубостта й • наистина такава.

Не искам тука някой • подир да съжалява.“

„Тя с мойта господарка • по хубост е сравнима —

с възвишената Хелка. • Не може цар да има

на този свят съпруга • по-прелестна от нея.

Комуто в брак врече се, • той предоволен ще е.“

„Усърден мой сватовник • бъдете ми, велможе.

И ако нявга легне • Кримхилда в мойто ложе,

заслужена отплата • ще имате от мене,

копнежа ми загдето • изпълнихте овреме.

Ковчежникът ми щедро • ще ви дари със злато,

с момците си подире • живейте пребогато.

Що вам потребно — дрехи, • коне — за поход е,

ще кажа незабавно • да ви се раздаде.“

А Рюдигер отвърна, • заможният маркграф:

„Да диря тук отплата • не ще съм никак прав.

Като сватовник царски • на Рейн ще ида аз,

ала с това, що имам, • добито пак от вас.“

Владетелят запита: • „Кога на път за тази

царица ще се тръгне? • Дано вас Бог ви пази

с съпругата ми бъдна • от всякаква беда!

Късмет дано да имам • и нас да радва тя!“

„Преди да тръгнем“ — рече • маркграфът, — „ще потрябват

оръжия и дрехи, • които да показват,

че можем пред князете • почтено да стоим.

С петстотин воини мисля • на Рейн да се явим.

В Бургундия, където • ме видят с мойте воини,

към вас да се събуждат • възторзи многобройни,

че никой друг владетел • не е сватовник пращал,

стъкмен със свита толкоз • огромна и блестяща.

Но вий, царю, не ще се • отметнете нали,

тя Зигфрид ако още • в сърцето си таи —

сина на Зигмунд, дето • и тук е наминавал.

Всеобща почит с право • юнакът заслужавал.“

„За мъж щом го е взела“ — • отвърна му Атила, —

„достойнствата му явно • добре е оценила

и аз не ще отблъсна • царицата прекрасна.

Мен хубостта ме кара • така да се прехласна.“

„Ответ“ — маркграфът рече — • „такъв аз ще ви дам:

ще тръгнем подир двайсет • и четри дни натам.

На моята Готлинда • ще пратя новина,

царица че ще скланям • да стане вам жена.“

Граф Рюдигер до Пьохларн • щом пратеник проводи,

графинята изпита • и радост, и тревоги.

Узнала, че мъжът й • сватовник е на царя,

усети колко мъка • по Хелка я изгаря.

Вестта когато стигна • до нейните уши,

покоят й от горест • тозчас се наруши,

че с нова господарка • не е като преди.

При спомена за Хелка • съвсем се наскърби.

За радост на Атила • след седем дни препусна

откъм Маджарско графът • извън страната хунска.

Одежди във Виена • ушиха му веднага

и тръгването веч бе • ненужно да отлага.

Момата му в град Пьохларн • с Готлинда го посрещна.

Как младата графиня, • вежлива и сърдечна,

се радваше да види • баща си с толкоз воини!

Присъстваха и други • девици най-пристойни.

Преди за Пьохларн още • с дружина да поеме,

одеждите получи • маркграфът във Виена

на мулета, покрити • с наметала възгруби.

От тях по пътя нищо • почти не се погуби.

С пристигането в Пьохларн • стопанинът подслон

за своите другари • с благовъзпитан тон

помоли да намерят • и настанят добре.

Съпруга си Готлинда • възторжено прие.

И младата графиня, • на Рюдигер момата,

оглеждаше с възхита • дружината сърцата

от смели хунски воини, • последвали баща й.

С вежлив привет пред тях се • девицата представи:

„Добре дошли сте, татко, • с таз предана дружина!“

Благодариха вкупом • от воините мнозина

на младата графиня • за словото прекрасно.

Готлинда на мъжа си • с целта не бе наясно.

Излегната до него • в семейното им ложе,

тя вечерта запита • дали да каже може

къде го праща царят • на хунската земя.

Той рече: „Най-охотно • сега ще обясня.

Владетелят понеже • остана без съпруга,

провожда ме да ида • да му намеря друга.

Отивам при Кримхилда • на Рейн сватовник аз —

на хуните царица • ще става тя при нас.“

„Дай Боже да се сбъдне“ — • възкликна тя — „това!

За нейната почтеност • донесе се мълва.

Дано наместо Хелка • ни сгрей на старини,

короната достойно • да носи дълги дни!“

Маркграфът вметна: „Скъпа, • които на конете

след мен към Рейн поемат, • на тях да раздадете

ще трябва прелюбезно • що имате в дома си.

Добре стъкмен, юнакът • висок държи духа си.“

Тя отзова се: „Всеки, • каквото му подхожда,

от мене ще получи, • та вас да съпровожда,

дружината ви лична • към Рейн щом се отправи.“

„За щедростта“ — той рече — • „признание дължа ви.“

Какви одежди пищни • от дрешника изкара!

На всеки рицар даде • тя облекло по мяра,

грижливо подплатено • изцяло до петите.

С умение подбирал • бе Рюдигер момците.

След седмица от Пьохларн • потегли на ранина

стопанинът с чудесно • стъкмената дружина.

Бавария те бързо • с товара прекосиха.

Разбойници нарядко • ги там безпокоиха.

Дванайсет дена трая • ездата им до Рейн,

където царят беше • за тях уведомен.

И свитата бе вече • дочула вест в дома му,

че чужденци пристигат, • та той заръча само

да му доложи онзи, • комуто са познати.

Едно бе всеизвестно: • те много са богати —

на мулета товари • се виждаха нелеки.

В града бе предоставен • подслон добър на всеки.

Внезапната поява • на гостите извика

сред всички в твърдината • почуда превелика:

отде на Рейн се взеха, • целта им там каква е?

От царя пак към Хаген • въпросът бе що знае.

От Троне воинът рече: • „Не съм ги зървал даже.

Огледам ли ги, вече • могъл бих да ви кажа

те яхнали отде са • за нашата родина,

освен ако не са от • затънтена чужбина.“

Пристигналите бързо • се бяха настанили.

Сватовникът с момците, • одеждите сменили,

поеха към двореца • вестта да отнесат.

В изящно облекло се • зададоха тоз път.

„Доколкото съзирам, • макар да бе отдавна“ —

додаде вещо Хаген, — • „и по ездата плавна

изглежда доста много • тоз рицар благороден

от хунската държава • на Рюдигер подобен.“

„Кое ми дава право • да съм уверен аз,

че рицарят от Пьохларн • пристигнал е при нас?“

Едва бе изговорил • цар Гунтер тез слова,

когато Хаген госта • безгрешно разпозна.

Той Рюдигер да срещне • с приятели се втурна.

Приветствани сърдечно • при тази среща бурна

и воините му бяха — • петстотинте на брой

вестители напети • на хунския герой.

Гласът на Хаген екна: • „Да се сдържа не мога

привет вам да изкажа. • Добре дошли сте в Бога,

наместнико от Пьохларн • и всички ваши воини!“

Тъй хуните приеха • там с почести достойни.

Пристъпиха напред и • роднините на царя,

юнакът Ортвин чу се • на графа да повтаря:

„Отколе скъпи гости • посрещани при нас

не са били тъй бурно — • в това кълна се аз!“

И благодарността си • за поздрава предала,

дружината последва • ги в празничната зала,

где царят седнал беше • сред своите юнаци.

Привдигайки се, там им • яви вежливостта си.

Как той, благовъзпитан, • дошлите запосреща!

До Гернот царят Гунтер • с възторженост гореща

прие момците с госта, • тъй както се полага.

На Рюдигер подаде • ръка дори от прага.

Заведе го там, дето • в достойнство бе седял.

На гостите охотно • наляха по бокал

било от най-добрата • и сладка медовина,

било благоуханно • и руйно рейнско вино.

Пристигнаха и Гере, • и Гизелхер в палата.

И Данкварт, Фолкер също, • щом чуха новината,

че гости има, мигом • се в залата явиха,

где рицарите славни • край царя поздравиха.

От Троне Хаген рече • на своя господар:

„Момците ни е редно, • с любезности макар,

да служат на маркграфа. • Загдето ни помага,

съпругът на Готлинда • заслужил е награда.“

Цар Гунтер заразпитва, • тъй както подобава:

„Владетелите двама • на хунската държава —

и Хелка, и Атила — • как поминават днес?“

Маркграфът му отвърна: • „Ответ дължа ви с чест.“

От мястото си стана • той с цялата дружина

и къмто царя каза: • „Щом волята ви имам,

то вестите могъл бих, • що нося вам сега,

царю, аз драговолно • пред вас да изрека.“

Отвърна царят: „Вести, • донесени оттам,

разказвайте тъй, както • предадени са вам,

да мога да ги чуя • аз с цялата си свита.

Ний истината нека • узнаем неприкрита.“

Вестителят почтено • поде: „Вий приемете

на Рейн с родата ваша • услуги и привети,

заръчани от царя • със слава величава.

С вестта си той вам знак и • за преданост ви дава.

Владетелят ми моли • скръбта да споделите,

оставила без радост • народа ни през дните,

откак почина Хелка, • жената на Атила.

Девиците, поела • под своята закрила,

чеда на властелини, • отглеждани от нея,

в страната ни сред обща • печалност сиротеят,

че няма да более • за тях веч някой ближен.

Затуй и царят ходи • нерядко тъй угрижен.“

„Дано Бог поживи го“ — • отвърна Гунтер, — „дето

услугите си мене • предлага непредвзето!

Приветите му също • посрещат се с достойнство

от мен и мойте близки • и цялото ми воинство.“

Бургундският юначен • княз Гернот подчерта:

„Светът ще жали дълго • на Хелка за смъртта,

че с добронравност влязла • бе всекиму в душата.“

Възхвалата от Хаген • и всички бе призната.

А пратеникът знатен • нареждаше горещо:

„Царю, ще позволите • да кажа още нещо,

което господарят • да ви предам желае,

доколкото без Хелка • отчаян и в тъга е.

Дочул бил, че Кримхилда • след гибелта на своя

съпруг сама живее. • Ако е вярно, моя

владетел заявява: • щом вие разрешите,

с корона ще застане • у нас тя пред момците.“

В ответ зае се царят • да извести самия:

„Ще чуе мойта воля • и ако одобри я,

до три дни ще ви кажа • каквото е решила.

Преди да знам, защо да • подвеждам аз Атила?“

На гостите отдавна • подслон бе даден вече

и прием дружелюбен, • та Рюдигер си рече,

сред воините на Гунтер • приятели че има,

на Хаген щом бе сторил • услуга несравнима.

Така изчака три дни • в палата той вежливо.

Роднините си свика • цар Гунтер предвидливо

съвета им да чуе • дали за цар Атила

Кримхилда да омъжи, • ако би тя склонила.

Съгласни бяха всички, • сал Хаген бе против,

приканвайки цар Гунтер, • владетел нестрашлив:

„Не бива (вас към разум • държа да призова),

дори тя да желае, • да сторите това!“

„Защо да го не сторя?“ — • учуден беше царя. —

„Възможност пред сестра ми • когато се отваря

честита да е, с дух съм • аз непоколебим.

Би трябвало ний даже • към туй да се стремим.“

Но Хаген възрази му: • „Тез думи забравете!

Не знаете Атила • какъв човек проклет е.

За мъж ако го вземе, • тъй както я гласите,

тогаз за вас тепърва • ще почнат и бедите.“

„Ще гледам да се вардя“ — • тогава Гунтер каза —

„от прекалена близост, • та да не дам омраза

да запламти у него, • мъж вземе ли го тя.“

Опълчи се пак Хаген: • „Не ще ви подкрепя.“

Запитаха и Гернот, • и Гизелхер дали

князете двама биха • да одобрят могли

Кримхилда цар Атила • да вземе за съпруг.

Против единствен Хаген • бил — никой рицар друг.

Княз Гизелхер отвърна: • „Сега, юнако Хаген,

за добротворство случай • пореден ви е даден.

Злината, причинена • от вас, вий поправете —

да бъде пак честита • на нея не пречете!

Нали вий потопихте • сестра ми в таз несрета,

та радостта й беше • завинаги отнета.

Не е постъпвал никой • така с една царкиня

и да ви ненавижда • тя пълно право има.“

„Каквото предусещам • аз вам ще донеса:

тя вземе ли Атила, • ще доживей часа,

тъй както е решила, • да ни напакости.

На нея подчинени • ще са безброй момци.“

Към Хаген се обърна • княз Гернот този път:

„Тогава просто няма, • преди те да умрат,

да яхваме на поход • в страната на Атила.

Нам чест ще е сестра ни • да бъде пак щастлива.“

„Не ще ме“ — рече Хаген — • „тук никой убеди,

че няма да ни дебнат • какви ли не беди,

с короната на Хелка • Кримхилда щом окичат.

Да го предотвратите — • това вам най прилича.“

Раздразнен Гизелхер бе, • най-малък Утин син:

„Не бива всички ние • да се опозорим!

Нас трябва да ни радва, • оказват ли й чест.

Противно аз на Хаген • ще съм й верен днес.“

При думите му Хаген • гнева си не прикри.

А Гизелхер и Гернот, • витязите добри,

ведно със царя Гунтер • решиха най-накрая

да й се не попречва, • щом брака пожелае.

Маркграфът Гере рече: • „Да й предам е време,

че за съпруга иска • Атила да я вземе —

владетел строг, почитан • от рицари подвластни.

И раната й с него • навярно ще зарасне.“

Подири той Кримхилда • да я уведоми,

посрещнат бе любезно • и бодро заяви:

„Подобно вестоносец • срещнете ме сега,

че щастие задава • се вам подир тъга.

Ръката ви да искат • проводил е един

достатъчно прославен • витяз и властелин,

сдобил се с много почит, • корона и богатства.

Да знаете, че брат ви • не ще ви възпрепятства.“

Но клетата отвърна: • „Ах, моля ви, за Бога

и вий, и мойте близки • помнете, че не мога

да служа аз за подбив. • Да ида по принуда

при някого, загубил • любимата съпруга?“

Така тя възрази му • с горчивина дълбока.

Подир дойдоха Гернот • и Гизелхер младока,

опитвайки се нежно • да й внушат утеха,

че вземе ли се с царя, • на път е към успеха.

Не скланяше обаче • в несретата си мъж

отново да обикне, • макар и тъй могъщ.

Щом друго не желае, • запитаха дали

вестителя да срещне • ще тя благоволи.

„Не ще откажа“ — рече • почтената жена —

„аз Рюдигер да видя, • известен с добрина

и рицарско достойнство; • че друга личност смела

тук с мисия такава • съвсем не бих приела.“

Подир додаде: „Утре • при мен да заповяда.

Ответа мой тогава, • макар и без отрада,

в покоите ми лично • от мене би узнал.“

Сърцето й отново • изпълни се с печал.

За Рюдигер бе всъщност • таз вест добре дошла —

с Кримхилда да се срещне • му волята била.

Напълно убеден бе, • че знай за свойте цели —

ако изобщо може — • той как да я спечели.

След утринната меса • на идущия ден

на Рюдигер момците • (мравуняк оживен)

поеха гордо с него • да се явят в палата.

Какви изящни бяха • на всички облеклата!

Прекрасната Кримхилда, • съвсем опечалена,

в очакване да дойде • вестителят, простена.

Тя с делнични одежди • облечена застана

пред своите придворни • в тържествена премяна.

Към дверите пристъпи, • скръбта си приглушила,

и срещна благодушно • човека на Атила.

С дванайсет свои воини • яви се той пред нея —

за гост такъв в двореца • се винаги милее.

С момците си да седне • подир го призоваха.

Отпреде Екварт с Гере, • двамината маркграфа,

изправени стояха, • смелчаци изявени.

Зарад Кримхилда бяха • дошлите нажалени.

Красивите придворни • околовръст седяха,

но мъка у Кримхилда • и гостите съзряха:

отпред гърдите мокри • ней бяха от сълзи,

та Рюдигер таз гледка • дълбоко порази.

Тогава той й рече: • „Царице благородна,

на мене и момците • при срещата ни сгодна

вестта ще позволите • сега да предадем.

Заради нея тук се • явихме този ден.“

Царицата отвърна: • „Вам позволено е

вестта да съобщите, • що с вас донесли сте.

С добрия вестоносец • по-ведър е живота.“

Но всички доловиха • в гласа й неохота.

А Рюдигер от Пьохларн • подхвана с глас приветен:

„Най-предано Атила, • владетел достолепен,

предлага, господарко, • гореща обич вам

и вашата в замяна • държи да има сам.

Страданието иска • да заличи с любов,

да бъде всеотдаен • към вас е той готов,

тъй както нявга Хелка • сърцето му плени.

Сега редят се само • безброй несретни дни.“

Царицата отвърна • на Рюдигер: „Маркграфе,

от никой, който знае • в сърцето ми каква се

е болка настанила, • не бих могла да скрия:

не ще обикна друг, щом • загубих най-добрия.“

„Кое скръбта прогонва“ — • юнакът продължи —

„от любовта по-лесно? • Щом някой се реши

да избере човека, • комуто тъй допада,

след болката сърцето • ще затупти в отрада.

Ако един ден с обич • дарите господаря,

подвластни вам дванайсет • корони той повтаря

ще бъдат със земите • на тридесет князе,

които подчинил е • със собствени ръце.

Повеля ще държите • над много храбри воини,

що някога на Хелка • били са най-покорни,

и над придворни дами • от царско потекло

тъй както и при нея • по-рано е било.

Атила ви предлага • такава власт могъща,

каквато там доскоро • на Хелка бе присъща,

склоните ли корона • той вам да повери,

бидейки господарка • на рицари добри.“

Царицата възкликна: • „Нима могла бих аз

съпруга пак да стана • на кой да е витяз?

След като с гибелта си • един ме тъй сломи,

в печал ще бъда вечно • до сетните си дни!“

Но хуните твърдяха: • „Царице пребогата,

с Атила ще сте скоро • забравили тъгата —

блаженство ви очаква, • щом вий се съгласите.

Прекрасни са в двореца • на царя ни момците.

Девиците на Хелка • и вашите придворни

ще могат да общуват • из залите просторни,

юнаци ще намират • пък щастието свое.

Послушайте, царице, • че вам то за добро е.“

Тя рече им любезно: • „Да спрем ний разговора

поне до утре заран. • Елате пак тук в двора

да чуете ответа • на вашата подкана.“

От рицарите беше • молбата й разбрана.

Сватовниците щом се • оттам отдалечиха,

царицата веднага • княз Гизелхер повика

ведно със свойта майка • и каза им тогаз, че

не й приляга друго • освен да се наплаче.

„Сестрице, уверен бях“ — • ней рече брат й сетне

„и ще ми се да вярвам, • че радост ще просветне

след скърбите ви, стига • с Атила занапред

да си се задомите. • Туй моят е съвет.

Каквото и да казват, • предлага ви той трона.

От Елба до морето, • от Рейн, та чак до Рона

по-славен повелител • сега от него няма.

Че за жена ви иска, • за вас е чест голяма.“

„Съветът ви нима е • да съм славолюбива?

Да плача и жалея • на мен ми по̀ отива.

Как мога да царувам • пред рицарска дружина —

нали и хубостта ми • комай че попремина?“

Обърна се към нея • царица Ута също:

„В заръките на брат си • се вслушай, мила дъще!

Приятелите следвай • и ще спечелиш само!

Отдавна гледам как се • косиш от зло голямо.“

Кримхилда се помоли • и Богу за съвет:

нали сребро и злато • и дарове безчет

да раздадеше, както • дорде бе Зигфрид жив,

не щеше да изпита • отново миг щастлив?

Помисли си: „Ще стана • пред всекиго за срам,

ако аз, християнка, • си тялото отдам

на някакъв езичник. • Предложи ли ми даже

той всички земни кралства, • отново ще откажа.“

Така реши, а сетне • нощта прекара тя

в леглото с мисли мрачни • рояк до сутринта.

В очите лъчезарни • не секнаха сълзите

преди звъна на храма, • зовящ за утренните.

Князе и цар се бяха • навреме там явили.

Сестра си да придумват • подеха с нови сили,

съветвайки я царя • на хуните да вземе,

макар че непосилно • за нея бе туй бреме.

Повикаха тогава • момците на Атила.

Охотно би се вече • дружината простила

и тръгнала обратно • с успех или с провал.

С витязите си беше • се Рюдигер задал,

дошли да чуят тъкмо • и волята на царя,

та овреме да могат • те с всичко да се справят —

нали им предстоеше • далечен път пореден.

И ето при Кримхилда • бе Рюдигер заведен.

Молба достопочтено • юнакът пак отправи

любезната царица • да сподели каква ли

могъл би вест да носи • в страната на Атила.

Ответа си обаче • не бе тя променила —

не искала изобщо • повторно мъж да люби.

Маркграфът я запита: • „Нали да се погуби

било би неразумно • прекрасната снага?

Вий можете жена на • храбрец да сте сега!“

Молбите все напразни • оставаха, дорде

не смогна да й каже • в беседа насаме,

че да я възмезди щял • за участта несретна.

Тя в свойта упоритост • тогава поомекна.

Той просто призова я: • „Владетелко красива,

макар и наскърбена, • да плачете не бива.

Чрез свита и роднини • при хуните от мен

възмездие ще има • за всеки провинен.“

Това окуражи я • и тя му отговори:

„Пред мен се закълнете, • че който зло ми стори,

за болката в душата • вий пръв ще отмъстите.“

Маркграфът обеща й • разплата за злините.

С дружината закле се • там Рюдигер пред нея,

че предани ще бъдат • и няма да посмеят

в страната на Атила • да й откажат тия

момци услуга в нужда. • В това той увери я.

И вярната съпруга • реши: „Щом ще спечеля

приятели тъй много • под моята повеля,

ще дам да ме одумват • в безмерната неволя.

Какво пък, ако мъст аз • за своя мъж измоля?

На рицари Атила • опрял си е мощта

и аз ще разполагам • с тях, както си поща.

Богатства ще раздавам • тогаз какви ли не,

щом злият Хаген мен ми • имането отне.“

На Рюдигер тя рече: • „Да се не бе разчуло,

че той е върл езичник, • аз щях да сложа було

и с него да се взема • пред воини и велможи.“

Маркграфът й отвърна: • „Недейте се тревожи!

На служба в двора има • мнозина християни,

та дните ви при царя • не ще са изтерзани.

Внушите ли му вие • да се покръсти, сам

ще иде под венчило • тогаз с вас в Божи храм.“

И братята подеха: • „Вий дайте нам обет,

че непреклонността ви • ще секне занапред.“

Те молиха я дълго, • дорде съвсем без сила

накрай склони да вземе • за свой мъж цар Атила.

„Ще ви последвам“ — рече — • „аз, клетата. С добром

при хуните ще дойда • и то ще стане, щом

придружници намеря • за вашата страна.“

В съгласие протегна • към воините ръка.

Маркграфът вметна: „Стигат • ви даже само двама.

С дружина разполагам, • та мисля трудност няма

с достойнство през реката • ний с вас да се отправим.

В Бургундия причина • не виждам да се бавим.

Роднини имам, както • и петстотин витязи

да изпълняват вярно • и тука, и в онази

страна заповедта ви. • И аз съм дума дал

да се не срамя, дето • не съм се отзовал.

В конюшнята кажете • сега да се разшетат.

Не ще ви е излишен • на Рюдигер съветът.

Да се приготвят също • придворните девици,

че пътьом те ще срещнат • герои именити.“

Каква безценна сбруя • запазила се беше

от времето на Зигфрид, • та всяка гордо щеше

с достойнство да я ползва, • потегляйки на път!

Какви седла решиха • за тях да изнесат!

Те гиздили се бяха • преди с разкошна дреха,

ала преди да тръгнат, • най-пищната си взеха,

че много се изрече • за онзи хунски цар.

Отключен беше дрешник, • държан под катинар.

Изтекоха усилно • пет дена и полвина

в оглеждане на туй, що • бе сгънато и в скрина.

Кримхилда науми от • съкровищница своя

да одари момците • на Рюдигер героя.

Останало й още • бе нибелунгско злато

(да го раздава щеше • сред хуните сърцато),

което сто жребеца • не смогваха да вдигнат.

На Хаген до ушите • таз вест тогава стигна.

Той рече си: „Кримхилда • не ще ми май прости,

та златото на Зигфрид • тук нека си седи.

Защо на неприятел • да давам туй имане?

Дорде е у Кримхилда, • аз знам какво ще стане.

От нея там ще бъде • раздадено без време,

уверен съм, да буди • ненавист срещу мене.

Но тъй като за него • не стигат им коне,

ще го запази Хаген, • Кримхилда ще не ще!“

Тя много огорчи се, • когато туй разбра.

Понечиха князете • на своята сестра

охотно да помогнат. • И тъй като не стана,

пак Рюдигер отправи • възторжена подкана:

„Царице пребогата, • за злато не тъжете!

Владетелят Атила • от плам към вас обзет е.

Съзре ли ви, богатства • вам толкоз ще предложи,

че никой да ги пръсне, • кълна ви се, не може!“

Към Рюдигер въздъхна • тя: „Ех, юнако смел,

с богатство като туй, що • мен Хаген е отнел,

не се е сподобила • царица досега.“

Но ето брат й Гернот • пристигна с ключ в ръка.

В ковчежната ключалка • го властно пъхна князът,

та злато и богатства • наяве да излязат.

Над трийсет по хиляда • отвътре мерки взеха

на гостите за дар, що • за Гунтер бе утеха.

Съпругът на Готлинда • от Пьохларн се намеси:

„И всички нибелунгски • богатства пред лице си

да би могла да има • царицата ми днес,

ако ги не докосне, • за нас било би чест.

Да приберат златото — • на мен не ми е нужно.

От моята страна съм • донесъл, тъй че дружно

да можем да се справим • по пътя ни обратен.

Достатъчно ще има • за нас и всеки знатен.“

Ала преди туй бяха • придворните й дами

напълнили дванайсет • сандъка обковани

с прекрасно чисто злато, • та да го отнесат,

и с накити изящни • за ползване из път.

Безкрайна й се стори • на Хаген наглостта.

От жертвеното злато • на Зигфрид за праха

хиляда мерки още • за упокой раздаде.

Предаността й радост • у Рюдигер създаде.

Подир тя рече: „Где са • приятелите мои,

които зарад мене • в чужбина дните свои

сред хуни да прекарат • се канеха поне?

С туй злато да закупят • одежди и коне.“

Маркграфът Екварт каза • на своята царица:

„Нали се най-отдавна • числя към ваш’та свита

и вярно съм ви служил, • държа да обещая,

че тъй ще продължавам • на дните си до края.

Петстотин мои воини • ще ме последват там

на вашите услуги • аз искам да ги дам.

Единствено смъртта мен • от вас ще раздели.“

Тя всеотдайността му • с поклон удостои.

Изведоха конете, • приготвени за път.

В приятели и близки • надигна се плачът.

Красавиците с Ута • показаха сега,

че по Кримхилда мъчи • ги тягостна тъга.

Със себе си поведе • над сто девици знатни,

стъкмени по достойнство • с одежди най-прекрасни,

но с бликнали в очите • сълзи при таз раздяла.

Подир тя при Атила • и радост бе видяла.

Със свитата си Гернот • и Гизелхер там бяха.

Тъй както се полага, • сестрицата си щяха

да изпроводят тези • князе напети, стройни,

застанали начело • на над хиляда воини.

Дойде храбрецът Гере, • тъй както и Ортвин

наред с юнака Румолд — • трапезникът по чин.

До дунавския бряг те • за нощната отмора

се грижеха. Сал Гунтер • прибра се бързо в двора.

Преди от Рейн да тръгнат, • изпратиха напред

те бързоходци свои • при хуните с привет

вестта им цар Атила • най-скоро да споходи,

че графът за съпруга • Кримхилда нему води.

XXI епизод
Как Кримхилда пътува към страната на хуните

Но те дорде препускат, • послушайте сами

Кримхилда как премина • през чуждите земи,

где Гизелхер и Гернот • със нея се простиха

и в преданост сестра си • отново увериха.

На Дунава край Пфьоринг • щом спряха те с конете,

царицата за сбогом • помолиха князете,

че трябвало обратно • към Рейн да се отправят.

На тръгване пак взеха • сълзи да ги задавят.

Ней Гизелхер се врече • и тъй се те разбраха:

„Грози ли ви, сестрице, • там някаква заплаха

или е вам потребна • подкрепа и закрила,

веднага ще препусна • в страната на Атила.“

С роднините си тя се • прощално разцелува.

На Рюдигер войската • любезно се сбогува

с поелите обратно • към Вормс бургундски воини.

Царицата потегли • с девиците пристойни,

стоте и четри — всички • богато пременени

с одежди пъстроцветни, • отвред обиколени

на рицарска охрана • от щитовете здрави

(останалите поход • към Рейн назад отправи).

Те движеха се бързо • напред през равнината.

За гости непознати • достигна новината

в Бавария онази • обител мълчалива,

издигната где Ин се • в реката Дунав влива.

Властта в град Пасау беше • епископска тогава.

Щом жителите чуха, • че гости се задават,

набързо опустяха • палат и всяка стряха —

с епископ Пилгрим всички • да ги посрещнат щяха.

Вълнение обзело • бе рицарите местни,

че следваха Кримхилда • красавици чудесни.

Приветстваха ги с поглед • възторжен и с поклон.

На гостите предложен • бе подходящ подслон.

Със своя вуйчо Пилгрим • тя яздешком дойде.

Когато разгласи се, • че в Пасау вече е

прочутата Кримхилда, • на Пилгрим сестриница,

посрещнаха търговци • таз знатна хубавица.

Молба да погостуват • епископът отправи.

„Ний много“ — рече Екварт — • „ценим любезността ви,

но трябва да се спуснем • на Рюдигер в земите,

где вече ни очакват • юнаци именити.“

Красивата Готлинда, • и тя уведомена,

усърдно се застяга • със щерка си смирена.

Мъжът й известил бе • как пламенно държи

да срещне тя Кримхилда, • да я окуражи,

като с дружина воини • пристигне там, където

по Дунава нагоре • на Енс е устието.

И пътищата бързо • тогаз се оживиха:

на кон и пеш натам се • мнозина устремиха.

До Ефердинг добра се • царицата в туй време.

Могла би шайка набег • връз тях да предприеме,

в Бавария то както • бе обичай почти

и тъй на всички гости • да се напакости.

Ала да го предварди • маркграфът храбър смогна —

след себе си повел бе • той над хиляда воина.

Насреща им с дружина • юнаци пък пристигна

на Рюдигер жената — • красивата Готлинда.

Отвъд реката Траун, • край Енс насред полето,

пред гостите се ширна • опънат стан, където

да пренощуват щяха • в удобни шатри, хижи.

А за софрата беше • се Рюдигер погрижил.

Красивата Готлинда • стъкмен остави стана

зад себе си начело • на конница подбрана

и гостите да срещне • пое със сбруя звънка

Мъжът й умилен бе • от този прием вънка.

От две страни на пътя • в дружини многобройни

прииждаха все нови • юнаци най-достойни

готови за двубои • пред благородни дами.

Царицата дори се • диви на ловкостта им.

На Рюдигер момците • щом с гостите се сляха,

в разгорещени схватки • трески се разлетяха

тъй както подобава • при рицарски турнири —

от дамите похвала • нали там всеки дири!

Подире пък, когато • игрите прекратиха,

юнаците един друг • се чинно поздравиха.

Наскоро пред Кримхилда • Готлинда се намери,

заведена натам от • усърдни кавалери.

Наместникът от Пьохларн • спря коня си до нея.

Каква отрада буйна • графинята обзе я,

че читав се завръща • от Рейн след поход той

и свършекът се вижда • на страхове безброй!

След като бе посрещнат, • съпругът й подкани

да слязат от конете • и тя, и всички дами.

Момците благородни • се мигом разтърчаха,

на дамите в услуга • те неуморно бяха.

Пред себе си Кримхилда • графинята съзря

сред собствена прислуга. • Тя коня кротко спря,

юзди като придърпа, • от стремето тогава

да я свалят помоли • на китната морава.

Таз сестриница своя • епископът поведе

с юнака Екварт къмто • Готлинда най-отпреде.

Път сторваха им всички • да стигне тя до нея

и ето там Кримхилда • в обятията взе я.

На Рюдигер жената • поде с приветен глас:

„Честита, господарко, • съм, дето могат вас

очите ми да видят • тук в нашите земи.

За мен туй на добро е — • така ми се чини.“

Тя рече й: „Готлинда, • дано Бог поживи ви!

С Атила, син на Ботлунг, • дорде сме здрави, живи,

ще бъде вам насгода, • че тук сме се видели.“

Ала съдбата следва • неведоми повели.

Девиците и те се • любезно поздравиха,

с внимание момците • отвред ги обградиха.

Приседнаха подире • те всички на тревата,

в беседа се сближава • витязът с непозната.

На дамите по пладне • наляха медовина.

Щом множеството знатно • добре си отпочина,

препусна нанадолу • към шатрите на стана,

где опитна прислуга • край гостите застана.

Нощта бе за отмора, • до ранните зори.

Но готвеха се в Пьохларн • и в този час дори

за подходящ подслон на • такива гости видни,

да не изпитат нужда • при тях през дните идни.

На пьохларнския замък, • над зидове високо,

прозорците веч бяха • разтворени широко.

През портите премина • таз шумна кавалкада.

Стопанинът пощя тях • с уют да изненада.

Със свита се зададе • на Рюдигер момата

царицата да срещне • вежливо пред палата.

И майка й пристигна — • съпруга на маркграфа.

Девици многобройни • приветствани там бяха.

По двойки за ръка те • поеха към палата,

в една просторна зала • с украса пребогата.

От Дунава под нея • се носеше прохлада,

да се позабавлява • там групата насяда.

С какво ли още те се • развличаха — не знам,

но воини на Кримхилда • май възроптаха там

и бяха недоволни, • че вечно се припира.

А свитата и в Пьохларн • нарастваше безспира!

Стопанинът редеше • любезности умилни.

Царицата дванайсет • златочервени гривни

на щерка му дари със • одеждата от свила —

най-пищната, донесла • в земите на Атила.

Без злато нибелунгско, • що бяха й отнели,

приятели все нови • не спря тя да печели,

ни с малкото имане • добра да се зове.

На Рюдигер момците • обсипа с дарове.

Но с не по-малка щедрост • Готлинда пък почете

достойните си гости • на Рейн от бреговете —

сред чужденците май че • малцина си не взеха

кой камъни безценни, • кой най-разкошна дреха.

Най-вече на Атила • към бъдната съпруга

Готлинда бе готова • за предана услуга,

в което увери я • на тръгване след пира,

щом щерка й погали • подобно на зефира.

А щерката помоли: • „Пратете някой ден

повеля до баща ми • (не ще е против мен)

при вас да се явя аз • на хуните в страната!“

Доволна чу Кримхилда • таз воля на момата.

Пред замъка конете • стояха оседлани.

Царицата сбогува • се с двете мили дами —

на Рюдигер жената • и щерката им млада.

Придворните и те се • простиха след обяда.

Подире срещи рядко • им бяха се удали.

На гостите край Мелк пък • поднесоха в бокали

от злато изковани • за поздрав вино тежко

и на добър час всеки • им пожела горещо.

А домакинът Астолд • любезно им показа

към Австрия надолу • път, тъй че да излязат

на Дунава при Маутерн. • Навсякъде с възхита

услужваха на тази • царица именита.

Епископът за сбогом • на нея в благостта си

заръча да е мила • и с млад, и с беловласи

и като Хелка с щедрост • неспирно да се слави.

Как тачеха й сетне • делата величави!

На Рюдигер момците • изведоха така

грижовно всички гости • на Трайзен до брега,

където хунски воини • им дадоха охрана,

посрещайки Кримхилда • с отрада най-голяма.

Там имаше Атила, • владетелят могъщ,

огромен бляскав замък, • познат нашир и длъж

под името Трайзмауер — • на Хелка нявга дом.

Едва ли друга в него • би властвала с добром

освен Кримхилда, дето • даряваше тъй щедро:

след мъката тя щеше • да поживее ведро,

щом почит да окаже • се всеки надпреваря,

с каквато сподоби се • сред воините на царя.

Прочул се бе той вредом • със свойта власт и сила,

та винаги тълпяха • се в двора на Атила

най-доблестни юнаци — • и прави християни,

и следвали го вярно • езичници сдържани.

При него както бяха, • тъй другаде едва ли

покръстен с непокръстен • пак биха се събрали.

Там в правдата си всеки • зачитан бе, така че

не би — при щедростта му — • могъл да се оплаче.

XXII епизод
Как Кримхилда бива посрещната от Атила

В Трайзмауер четри дена • тя цели пребивава.

По друми непрестанно • пушилка пепелява

се вдигаше в туй време, • тъй както при пожари:

през Австрия войската • не спираше да шари.

Понеже той — овреме • добре осведомен

(вестта отвя скръбта, на • която беше в плен) —

следеше как Кримхилда • пътуваше, Атила

нетърпеливо тръгна • да срещне свойта мила.

В многоезична общност • изпитани ездачи

препускаха пред царя, • от всекиго тъй тачен:

покръстен, непокръстен — • насреща й на чети

прииждаха неспирно • юнаците напети.

Край гърците руснаци • се носеха в екстаз и

в неспирна надпревара • с поляци или власи,

възседнали коне от • порода буйна, здрава.

Те бяха тъй различни, • показвайки си нрава.

От Киевското царство • пък идваха онези

сърцати богатири • и диви печенези.

Умерваше стрелата • им птица полетяла,

опъне ли ръката • лъка със сила цяла.

По Дунава надолу, • в австрийската земя,

град Тулн бе разположен. • Кримхилда онемя

пред толкоз непознати • ней нрави отпреди.

На колко посрещачи • докара тя беди!

На кон пред цар Атила • придвижваше се свита

разкошна, благородна, • богата, силовита

от княжески особи • комай че две дузини,

копнеещи да видят • там новата царкиня.

От Влахия войвода • на име Рамунг смело

на седемстотин воини • препускаше начело.

Летящи подир него • подобно ято птици,

крал Гибеке бе следван • от своите воиници.

За Хорнбог, предводител • на рицари хиляда,

царицата да срещне • бе също тъй награда.

До Бога шум се вдигна • по местен обичай,

щом и велможи хунски • явиха се накрай.

Ведно с храбреца датски • на име Хавард там

дойдоха още Иринг, • витяз открит и прям,

и гиздавият Ирнфрид, • тюрингският ландграф.

Кримхилда да посрещнат — • каква бе чест за тях,

задали се с хиляда • и двеста воини свои!

С три хиляди пристигна • от хунско потекло и

сам братът на Атила: • княз Бледа появи се

с царицата да може • подир да се здрависа.

Дойде и цар Атила • с Теодерих юнака

и с вярната дружина — • възторжена и яка —

изпитани и честни • витязи цяла орда.

Кримхилда при вида им • почувства се възгорда.

Граф Рюдигер към нея • обърна се така:

„Царице, господарят • посреща ви сега.

С целувка поздравете • когото вам покажа —

не е таз чест за всеки • от свита и от стража.“

От коня си да слезе • веднага тя понечи.

Владетеля Атила • не сдържаше го вече,

та скочи от жребеца • до своите другари

и с бодри стъпки мигом • към нея се отправи.

От свитата й двама • велможи се заеха

любезно да придържат • изящната й дреха,

дордето цар Атила • пред нея се яви

и тя го най-пристойно • с целувка поздрави.

Пребрадката си вдигна, • ликът й засия

сред златото и всеки • юнак тогаз съзря:

по-хубава и Хелка • не е била самата.

Наблизо беше Бледа, • на цар Атила брата.

И него да целуне • ней Рюдигер подсказа,

подир Теодерих, а • и Гибеке витяза.

Дванадесет целуна • жената на Атила

и воините приветства • с усмивката си мила.

Атила неотлъчно • до нея все стоеше,

а рицарите млади • напираха май вече

конете да пришпорят • в турнирна надпревара

на хуни, християни • в традиция прастара.

Как копия с замах на • Теодерих момците

замятаха, така че • се пръскаха треските

над всеки щит високо, • що рицарите брани!

Но не един пробит бе • на гостите германи.

От копийния сблъсък • се вдигна грозен шум

край сетните юнаци, • дошли по прашен друм,

и царевите гости • с великолепна свита.

Кримхилда той поведе • с отрада неприкрита.

Съзряха близо шатра • разкошна в белота.

Осеяна бе с хижи • навред околността,

уютни за отмора • след прехода голям.

Юнаци придружиха • девиците натам,

царицата където • те седнала видяха

на везано възглаве. • За всичко туй маркграфа

се бе погрижил лично. • Че бе се настанила

удобно там Кримхилда, • възрадва и Атила.

Какво й е нашепвал — • не мога да река.

В десница той държеше • ней бялата ръка,

седейки благочинно, • че Рюдигер против

бе царят към Кримхилда • да бъде натраплив.

Разпоредено беше • двубоите да спрат

и с чест тогаз заглъхна • възторгът и шумът.

Момците на Атила, • доволни от успеха,

да отпочинат малко • към хижите поеха.

Подириха подслон, че • преваляше денят,

дордето пак небето • зари поруменят,

а сутринта отново • възседнаха конете.

Борбата, що подеха • пред царя и князете,

той хуните помоли • да бъде най-почтена.

Подир от Тулн направо • те стигнаха Виена,

где дами пременени • и дворцова прислуга

посрещнаха Атила • и царската съпруга.

За гостите подготвен • бе толкоз пищен прием,

че всичко нужно всеки • можа сам да открие.

Таз пъстрота допадна • на воините напети

и царственият празник • се тутакси усети.

Не стигнаха за всички • уютните квартири,

та Рюдигер накара • тозчас да се подири

за много хунски воини • подслон извън града.

Наблизо до Кримхилда • (туй смея да твърдя)

Теодерих и други • витязи често бяха —

в усърдие голямо • те сили не щадяха

на гостите им всичко • да бъде по сърце.

Сам Рюдигер с родата • не скръстваше ръце.

По Петдесетница бе, • кога вестта добра

разчу се как Атила • с Кримхилда се събра

след сватба в град Виена. • При Зигфрид тя едва ли

могла би с толкоз свои • бойци да се похвали.

А за мнозина стана • с подаръци известна,

та не един дошлите • с почудата си стресна:

„Съкровище, разправят, • било й уж отнето,

пък с дарове тя тука • ни покори сърцето!“

Не стихна веселбата • дор седемнайсет дена.

Женитба по-разкошна • и пищно уредена

не ще да е празнувал • владетел друг, изглежда.

Там всеки издокаран • бе с гиздава одежда.

На Долен Рейн тя нивга • преди не бе седяла

сред толкова витязи • в тържествената зала.

Макар богат, при Зигфрид • не беше се дивила

на рицари, каквито • стояха пред Атила.

На сватбата си никой • владетел на света

не бе дарявал скъпи • наметки досега

и всякакви премени • примамливи и леки,

каквито на Кримхилда • по волята взе всеки.

Приятели и близки • единодушни бяха

да не пестят от нищо • и всекиго даряха.

Раздаваха тъй щедро • каквото би могло,

че най-накрая бяха • сами без облекло.

При спомена с мъжа си • на Рейн как бе живяла

избликваше сълза от • душата наболяла,

но бързаше от взора • на други да я скрие,

след мъката щом почит • оказвана тук й е.

Дори и в щедростта си • човек не би успял

Теодерих да следва: • каквото бе му дал

Атила, син на Ботлунг, • отиде за тълпата.

Великодушна бе и • на Рюдигер ръката.

Княз Бледа от Маджарско • разпореди се сам

да раздадат от ракли, • превозени дотам,

сребро и злато, тъй че • наскоро ги опразни.

Не сещаха момците • тук дни еднообразни.

И Вербел, Швемел — всеки • от шпилманите взе за

изкусните си песни • край царската трапеза

хиляда мерки злато, • но все се там въртеше,

Кримхилда до Атила • с корона где седеше.

Отново на ранина • след осемнайсет дена

подир турнирни схватки • напуснаха Виена,

где с копие юнак не • един щит поломи.

Атила тъй прибра се • пак в хунските земи.

На Хайнбург в твърдината • прекараха нощта.

Не бе известно вече • с каква на брой войска

се движеха обратно • витязите отбрани,

очаквани в дома му • от най-чаровни дами.

Край Мизенбург, догдето • простираше се взора,

реката отведнъж се • покри с коне и хора,

отвъд като по суша • на кораби поели.

Отдъхваха си дами • от път изнемощели,

на корабите, плътно • един о друг скачени,

вода да ги не пръска, • вълна да се не пени.

По палубите шатри • опънаха мъжете,

като че по земята • им стъпваха нозете.

В палата на Атила • по друмища, пътеки

пристигаха тез вести • и радваше се всеки.

Придворните на Хелка, • обгрижвани от нея,

можаха и с Кримхилда • добро да преживеят.

Очакваха Кримхилда • за кой ли път пореден

девици благородни • и царски щерки седем.

Красяха тез принцеси • страната на Атила,

макар смъртта на Хелка • да бе ги покрусила.

Над всички Херат бдеше — • на Хелка сестриница,

Теодерих бе взел я • за своя годеница.

Принцеса добронравна, • на Нентвин дъщеря,

в живота тя за слава • и чест подир съзря.

Изпълваше я трепет • как гости ще посреща

след пищните тъкмежи • с изкусността си веща.

За чувствата на царя • не бих намерил думи,

но с таз царица бяха • честити всички хуни.

Атила щом пристигна • с Кримхилда от брега,

представиха й всяка • принцеса по реда,

та още по-вежливо • приветстваха я те.

На Хелка сетне властно • тя мястото зае.

И служеха й всички • тук с преданост голяма.

Раздаваше им злато, • освен това премяна

и камъни безценни. • От Рейн туй, що донесе,

на хуните дари го • и до последно взе се.

Роднините на царя • и цялата му свита

вмениха се в услуга • на своята царица:

доколкото на Хелка • не са били подвластни,

останаха докрай на • Кримхилда съпричастни.

И дворът, и страната • навред на почит бяха.

Които към забава • и радост се стремяха,

намираха ги лесно • в палата чрез една

гореща обич царска • и щедра добрина.

XXIII епизод
Как Кримхилда урежда братята й да дойдат на празненство

В почтен брак той с Кримхилда, • съпруга ненагледна,

живееше доволен • почти година седма,

когато тя доби му • наследник с царствен вид.

Не бивал беше нивга • Атила по-честит.

Не се предаде тя пък, • дордето не постигна

във вяра християнска • да кръстят този син на

Атила с име гордо. • Щом Ортлиб бе наречен,

ликуваше страната • с възторг чистосърдечен.

Где помнеха на Хелка • изисканите нрави,

залягаше Кримхилда • достойно да се справи.

Помагаше й Херат, • добрата чужденка,

тъгуваща потайно • за Хелка все така.

На чужди и на свои • Кримхилда бе известна —

грижовна господарка • те имаха за чест на

държавата си хунска. • Далече от роднини,

тук тачеха я вече • тринадесет години.

Тя бе се убедила, • че всеки я зачита,

че няма врагове сред • владетелската свита,

а бдят дори над нея • навред дванайсет краля.

Но знаеше и болка • сърцето как поваля.

Сред нибелунги почит • си спомняше, която

й бяха отредили. • И пазеше я свято,

дорде отне я Хаген • на Зигфрид със смъртта.

Да чака ли все още • възмездието тя?

„Примамя ли го тука, • възмездие ще има.“

Сънуваше тя често • ръката как държи на

братлето Гизелхер и • как нежно го целува.

Добруването щеше • тъй скъпо да им струва!

Лукавият, изглежда, • Кримхилда посъветва

да наруши към Гунтер • изречената клетва,

та му прости с целувка • в бургундската страна.

По дрехата сълзи пак • покапаха петна.

И ден, и нощ неспирно • скърбеше угнетена,

че нявга се наложи • да отдаде сърце на

един езичник, без да • й бе вина позната.

От Хаген и от Гунтер • ней бе дошла бедата.

Сърцето й дотолкоз • таз горест бе смутила,

че рече си: „Аз имам • с богатствата си сила

да донеса печали • на своите врази.

Ненавистта ми Хаген • от Троне ще срази!

По мойте верни братя • тъгува ми сърцето.

Да бих могла да бъда • сега аз там, където

ме нявга наскърбиха, • аз щях да отмъстя

за моя мъж възлюбен.“ — • Така мълвеше тя.

Витязи царски бяха • към нея благосклонни,

обичаха я също • и всички нейни воини,

ковчежникът й Екварт • към всеки беше мил —

на волята й кой ли • се би възпротивил?

Замисляше отдавна: • „Аз царя ще помоля.“

Любезно разрешил би • той с царската си воля

в страната му роднини • на гости да покани.

Не сещаше в туй никой • разправа с люти рани.

Една нощ, както бе се • отново приютила

в ласкаещата топла • прегръдка на Атила,

с любимата отдал се • на земните съблазни,

царицата си спомни • за люде най-омразни.

„Царю“ — тогаз тя рече • на своя повелител, —

„молба към вас аз имам: • дали ще позволите,

ако го заслужавам, • тук да съзрат очи ми

добронамерен ли сте • към моите роднини.“

Най-искрено отвърна • й царят величав:

„Уверена бъдете: • желал бих с моя нрав

честити да са всички, • че никой тъй предраг

не ми е ставал, както • родът ви с този брак.“

„Известно ви е“ — сетне • Кримхилда продължи —

„аз имам знатни близки, • но колко ми тежи,

че ме не навестяват • и все дочувам глас

изгнаничка била съм • далеч от тях сред вас.“

На своята любима • жена Атила рече:

„От Рейн ако не сметнат, • че много е далече,

желаните от вас бих • поканил в таз страна.“

Кримхилда се зарадва, • щом отклика узна:

„Вежлив ако речете • да бъдете към мен,

вестители пратете • оттук във Вормс на Рейн,

там чувства въжделени • от мен да предадат.

И рицари ще тръгнат • тогаз към нас на път.“

„Да бъде“ — той добави — • „тъй, както повелите.

Ще тръпна като вас аз • в очакване на дните

да срещна синовете • на царствената Ута.

Тъй жалко, дето още • не са били те тука!

Не ще да сте против вий, • надявам се, любима,

при свидните ви близки • във вашата родина

Бургундия да пратя • гусларите аз мои.“

Да се явят заръча • той в царските покои.

Забързани дойдоха • те двамата, където

очакваше ги царят • с царицата и ето

вестители им рече • в Бургундия ще идат,

та нареди одежди • за път да се предвидят.

За две дузини воини • ушиха облекла.

Атила разясни им • целта каква била:

със свитата на гости • да призоват тук царя.

Подире и Кримхилда • с тях скритом разговаря.

„Сторете, както кажа“ — • поде Атила пръв. —

„На Гунтер вий предайте • от мен привет такъв:

да поведе дружина • със себе си насам,

че гост не съм очаквал • аз с по-възторжен плам.

Родата на Кримхилда, • ако се отзове

на моята покана, • ще стори най-добре

през лятото да дойде • на празненство при нас:

на близките й хора • се радвам много аз.“

„Кога ще да е“ — Швемел • да разузнай посмя —

„туй празненство голямо • по нашата земя,

приятелите ваши • да ги уведомим?“

„При летен поврат-слънце — • така кажете им!“

„Заръката ще бъде • изпълнена“ — накрая

додаде Вербел. Сетне • Кримхилда в свойта стая

с гусларите потайно • приказва насаме.

Тоз разговор за много • смелци съдбовен бе.

На двамата тя рече: • „Заслужена награда

за всеотдайна вярност • към мене вам се пада:

чрез вас на Рейн вестта ми • кога известна стане,

отплата ви очаква • в одежди и имане.

С когото вий във Вормс да • беседвате за мен,

ни дума, че била съм • печална някой ден!

Пред близки говорете • как всичко е наред,

на храбрите юнаци • поднасяйте привет.

Молете да последват • те призива на царя:

от мъката горчива • тогаз ще се избавя.

За хуните май нямам • ни близки, ни родина —

да бих била аз рицар, • сама щях да намина.

На Гернот, благороден • мой брат, кажете: нека

да знай у него тача • безкрайно аз човека.

Приятели най-верни • да поведе насам,

да се полага почит • заслужена и нам.

А Гизелхер спомнете • вий с думичка една:

не сещала съм болка • по негова вина.

Очите ми копнеят • тук да го видят само —

охотно ще го срещна • заради верността му.

На майка ми предайте, • че съм на почит даже.

Но ако ли пък Хаген • от поход се откаже,

тях кой по друм ще може • насам да устреми?

От малък знае пътя • към хунските земи.“

Не виждаха причина • двамината тогава

да не потегля никой, • щом Хаген в Вормс остава.

Едва подир за жалост • с горчивина узнаха

на смърт що воини с него • обречени веч бяха.

Изписана покана • им връчиха след ден и

поеха на далечен • път с припаси снабдени.

С Атила и Кримхилда • те в новите доспехи

простиха се накрая • с надежда за успехи.

XXIV епизод
Как Вербел и Швемел отнасят поканата на своя повелител

Вестители Атила • в Бургундия щом прати,

нашир и длъж покани • от царските палати

за празненството взеха • да носят бързоходци.

Началото на края • бе туй за много гости.

От хунската държава • към Вормс на Рейн летяха

вестителите вече. • Проводили ги бяха

да призоват със свита • владетелите трима

на гости при Атила • в езда неуморима.

Пристигнаха най-първо • те в Пьохларн яздешком,

посрещнати радушно • в гостоприемен дом.

Там Рюдигер, Готлинда • и тяхната мома

додадоха привети • за чуждата земя.

Без дар не позволиха • подир да продължат

момците на Атила • далечния си път.

А Рюдигер за Ута • и тримата й сина

притури: друг тъй предан • маркграф едва ли имат.

Брунхилда увериха • в привързаност те също,

във вярност непреклонна, • в приятелство могъщо.

След тез слова дошлите • пришпориха конете.

„Дано ви Бог закриля!“ — • графинята им рече.

Бавария преди те • да прекосят изцяло,

споходи Вербел в Пасау • епископското тяло.

Не знам на Рейн за близки • що беше отредено,

но всеки вестоносец • от златото червено

на Пилгрим в дар получи. • Подир на тях самите

епископът за сбогом • откри им, че честит е

да срещне в Пасау скоро • и сестрини три сина:

„Че нямам път за жалост • към моята родина.“

По пътища незнайни • се те до Рейн добраха.

За ценности, одежди • не дебнеше заплаха:

разбойникът подрумен • боеше се, че гняв

ще породи у царя • могъщ и величав.

Необходими бяха • дванайсет дни езда

дружината да стигне • край Вормс на Рейн брега.

Когато съобщиха • на цар, князе и свита,

че идват вестоносци, • владетелят запита:

„Кому е тук известно“ — • поиска той да знае —

„дружината от кой край • в страната ни дошла е?“

Не им бе туй известно, • но Хаген щом ги зърна,

не се подвоуми и • на Гунтер тъй отвърна:

„От двора на Атила • при нас дохождат вести,

гусларите щом виждам. • Не са те гости чести:

с заръки от сестра ви, • добри или пък зли,

заради господаря • си са добре дошли.“

С конете доближиха • те досами палата.

Не е била тъй славна • на шпилман друг ездата.

Прислугата на царя • ги срещна с дума блага,

юзди пое и сетне • ги подслони веднага.

С одежди драгоценни • пристигнаха от път

и с вид съвсем достоен • пред цар да се явят.

Ала не им се щеше • все с тях да са пред хора —

харизали ги биха • те всекиму от двора.

Към щедростта им люде • преблагосклонни бяха

и облеклата пищни • у тях се озоваха.

От двамата пък всеки • най-гиздава премяна

за царски вестоносци • подир това надяна.

Момците на Атила, • щом бе им позволено,

пред дверите на царя • пристъпиха смирено.

Посрещната от Хаген • възторжено дори,

двоицата побърза • да му благодари.

Нетърпелив за вести, • той тутакси запита

добре ли поминава • Атила с свойта свита.

И шпилманът отвърна: • „Не е била такава

сполука за владетел, • за люде и държава!“

Отидоха при царя • в препълнената зала.

Приветствани там бяха • с любезност и похвала,

тъй както се полага • на гости от чужбина.

Край Гунтер Вербел свари • от воините мнозина.

Вежливо домакинът • ги също поздрави:

„На шпилманите двама • от мен добре дошли

със своите другари. • Атила ли ви прати

в земите ни бургундски • и царските палати?“

Достопочтено Вербел • поде с поклон към царя:

„Вам преданост дълбока • явяват господаря

и вашата сестрица • Кримхилда в този час.

За верността им знак е, • че сме сега при вас.“

Владетелят възкликна: • „Чудесна новина!

Кажете как се чувстват • там в хунската страна

могъщият Атила, • а с него и сестра ми.“

„Ще чуете“ — тъй Вербел • да спре не се помами. —

„И вий, и всеки тука • туй нека разбере:

не са живели други • двамина тъй добре

със сродници, с придворни • и своите подвластни.

На тръгване те вкупом • с нас бяха съпричастни.“

„Ценя предаността на • Атила и сестра ми —

сполай за новините • отрадни и желани.

Честити щом са всички, • да съм спокоен мога,

че тоз въпрос повдигнах • аз, гложден от тревога.“

Подир се появиха • и двамата князе.

За шпилманите бяха • току-що чули те,

та заради сестра си • приветно ги погледна

тях Гизелхер и рече • с любезност непосредна:

„Добре дошли при нас сте, • вестители, в тоз ден!

Да яхвахте по-често • коне на път за Рейн,

приятели тук щяхте • да имате подбрани.

В страната ни несгода • за вас не ще настане.“

„Дължим ви“ — вметна Швемел — • „ний почит за това.“

Да изразят безсилни • са моите слова

какъв сърдечен поздрав • провождат вам Атила

и вашата сестрица, • похвала там добила.

Царицата ни помни • до днеска обичта ви —

сърцето ви, тя вярва, • не ще я изостави.

Ала при вас най-вече, • царю, сме тук дошли

с молба вий гост бъдете • нам в хунските земи.

Богатият владетел • Атила повели ни

да предадем с покана • до свидните роднини

въпрос: да навестите • сестра си щом не щете,

то нека той узнае • и молим ви кажете

от него и дома му • защо сте тъй странели.

Дори и непозната • царицата да бе ви,

внимание той лично • навярно заслужава

и драга ще му бъде • там вашата поява.

Цар Гунтер тъй им рече: • „Ще ви уведомя

след седем нощи що съм • обмислял през деня

с приятелите мои. • Сега се приберете

там, где сте приютени, • и волно отдъхнете.“

Но Вербел позволи си • молба отново малка:

„Ще може ли да срещнем • добрата господарка,

безукорната Ута, • пред нашата отмора?“

На Гизелхер вежлив бе • тозчас и отговора:

„Не ще ви пречи никой, • а стане ли то, даже

и майка ми доволна • тогаз ще се покаже,

защото тя безвестна • след толкоз много време

от обич към Кримхилда • с възторг ще ви приеме.“

Заведени те бяха • от Гизелхер при Ута.

Посрещна ги любезно • царицата прочута

и поздрав благодушен • отправи им сама,

преди вестта да чуе • от хунската земя.

„Вам мойта господарка“ — • тъй Швемел ней доложи —

„изказва почитта си. • Тя някак ако може

по-често да ви вижда, • ни миг не ще се пита

и на света тогава • била би най-честита.“

„Уви, не е възможно“ — • царицата отвърна. —

„Как искала бих също • аз щерка да прегърна,

ала далеч за жалост • дълга си тя отбива.

Дано да е с Атила • завинаги щастлива!

Преди обратно вие • да яхнете конете,

за тръгването свое • на мене обадете.

Вестители отколе • сме нямали тъй мили.“

Те дадената дума • не биха нарушили.

Към хижите подире • потеглиха момците,

владетелят пък свика • в палата първенците.

Пред свойте приближени • въпрос какво да стори

с поканата постави, • та му се отговори,

че би могъл да иде • в страната на Атила,

и свитата съвета • бе вкупом одобрила.

Навъсено единствен • взе Хаген да подмята

на царя скритом, дето • си търсел сам белята:

„Нима не сте наясно • що сторили сме двама

и че за нас Кримхилда • тревога е голяма?

Ръката ми мъжа й • щом нявга е пробола,

какво ще дирим ний на • Атила край престола?“

„Сестра ми“ — рече царят — • „гнева си превъзмогна.

Загдето причинихме • й мъка безподобна,

тя нам прости с целувка • и чак тогаз замина.

Освен към вас да храни • тя ярост несломима?“

Неотстъпчив бе Хаген: • „Не давайте в заблуда

слова да ви въвеждат! • Те цел преследват друга:

отидете ли, гибел • там вас ще застрашава.

При хуните сестра ви • злопаметна остава.“

Княз Гернот се намеси, • дочул какъв е спора:

„Това, че в гузността си • страхувате се, хора,

от мъст в страната хунска, • чрез скверните ви речи

да навестим сестра ни • не бива да попречи.“

Към Хаген се обърна • княз Гизелхер тогава:

„Приятелю, вината • щом мира ви не дава,

в дома си останете • тук, без да се боите,

а ний ще поведем при • сестра ми храбреците.“

На рицаря от Троне • душата се разбуни:

„Не ще вий поведете • далеч по прашни друми

витяз от мен по-храбър, • по-силен и по-смел!

Щом толкова държите, • аз също бих поел.“

Обади се и Румолт, • началник на готварни:

„И гости, и домашни • ще са ви благодарни,

гощават ли ги тук от • обилните запаси.

Не ви е Хаген нивга • подвел със зоркостта си.

Щом нямате му вяра, • съвет аз ще ви дам,

понеже съм ви служил • и предан бил съм вам:

вий тука останете, • родината ви где е,

а цар Атила нека • с Кримхилда си живее.

Къде ли вам било би • от тука по-добре?

Домът ви набег вражи • бездруго ще възпре.

Носете тук одежди • с изискан вкус подбрани,

пийнете рейнско вино, • ухажвайте и дами.

И колко вкусни гозби • ще имате, с каквито

не е гощаван други • владетел, но и нито

с една да ви не блазня, • поне зарад жена ви

не тръгвайте хлапашки • из чуждите държави.

В страната ви богата — • да ви го кажа мога —

по-лесно ще се найде • избава от тревога,

отколкото сред хуни — • кой знае им адета?

В дома си останете, • такъв ми е съвета.“

Но Гернот възрази му: • „Куражът ли изчезна?

Сестра ми щом отправя • покана нам любезна

с мъжа си цар Атила, • защо да не отидем?

Комуто се не тръгва, • да бди в дома си свиден.“

Отново Хаген вметна: • „Вам моите слова

дано не досадят, но • послушайте това:

каквото да се случи, • за да сте защитени,

при хуните идете • добре въоръжени.

Щом толкова държите, • сберете богатири,

войска — отде що може • поред да се издири.

Ще подбера тогава • измежду тях хиляда

да няма от Кримхилда • коварна изненада.“

„Заръка като тази • приемам“ — рече царят,

и вестоносци прати • навред да обикалят.

Откликналите бяха • три хиляди юнака,

несещащи каква ги • печална орис чака.

Пристигнаха на Гунтер • в страната те с надежди.

Разпоредил се той бе • коне, седла, одежди

да им дадат, преди от • Бургундия да яхнат.

Сдобил се беше царят • с добрата воля тяхна.

От воините им Хаген • на брат си Данкварт рече

осемдесет смелчаци • на Рейн да прати вече.

Дойдоха достолепно • с доспехи нови, с броня

на Гунтер в твърдината • възседнали те коня.

Дойде храбрецът Фолкер — • за поход изпроводен,

довел бе трийсет воини • гусларят благороден.

Одеждите им бяха • царе каквито носят.

На Гунтер извести той, • че да потеглят просят.

Какъв бе Фолкер тука • да кажа кратко нека.

Той беше благородник — • под негова опека

в Бургундия стояха • мнозина богатири.

Зован бе шпилман, дето • умееше да свири.

Измежду тез юнаци • подбра хиляда Хаген,

познати му отколе • било от бой неравен,

било заради подвиг • и дързостни дела.

Сърцатостта им всеки • да смая би могла.

Ала обзел бе вече • вестителите страх:

ще се гневи Атила • на мнима мудност в тях,

молбата им да тръгват • без отклик щом остава,

от Хаген отклонена, • прозиращ цел лукава.

На царя си бе рекъл: • „Не бива по-преди

да яхват те обратно, • не се ли уреди

да тръгнем седем дена • подир и ний на път.

Тъй нечии кроежи • добре ще проличат.

А на Кримхилда също • не ще се удаде

срещу ни да насъска • когото и да е.

Посмее ли обаче, • ще съжали тогава —

нали войска подбрана • нас там ще придружава.“

Седло и щит и всички • доспехи, дето щяха

в страната на Атила • да носят, вече бяха

за воините готови, • пред похода там сбрани.

Вестителите бяха • пред Гунтер призовани.

„Решил е царят“ — Гернот • им рече, щом видя ги —

„поканата, с която • дошли сте, юначаги,

охотно да приеме. • Атила и сестра ни

за празника да чакат • приятели желани.“

Цар Гунтер заразпитва: • „Кажете ми сега

туй празненство кога е • или пък ний кога

ще трябва да пристигнем?“ • От Швемел бе ответа:

„При поврат-слънце там на • турнирните полета.“

И тъй като с Брунхилда • не бяха се видели,

добронамерен царят — • щом биха те пощели —

при нея разреши им • да идат с вест отрадна.

Но Фолкер им попречи • и ней това допадна.

„Днес мойта господарка, • уви, не е добре.“

Тъй воинът храбър смогна • визитата да спре.

„Почакайте и утре • със сигурност ще може.“

Но срещата отпосле • наново се отложи.

Могъщият владетел • (към тях тъй благосклонен)

накара да внесат от • запаса му огромен

с великодушност злато • на щитове големи.

От други също бяха • добре възнаградени:

И Гизелхер, и Гернот, • и Гере, и Ортвин

се отличиха с щедрост • завидна до един.

Те всекиго дариха • с такива ценни дари,

че никой не посмя с тях • жребец да натовари.

Заставайки пред Гунтер, • сам Вербел промълви:

„Нек тук, царю, останат • подаръците ви.

Не ще ги ний приемем — • Атила забрани ни.

Освен туй дарове нам • не са необходими.“

Владетелят от Рейн бе • обхванат от досада,

загдето пренебрегват • те царската награда,

та злато и одежди • получиха насила

със здраве да ги носят • в страната на Атила.

Преди да тръгнат, Ута • да навестят решиха

и Гизелхер отвел ги • бе в стаицата тиха.

Да предадат тя рече, • щом щерка й добре е,

че с почитта към нея • тя много се гордее.

Зарад Кримхилда също • и зарад цар Атила

царицата дари ги • със злато и със свила.

И шпилманите с радост • от нейните ръце

приеха ги, че бяха • дарени от сърце.

Вестителите сетне, • сбогувайки се с всеки,

потеглиха пак бодро • по друми и пътеки

от рицари на Гернот • до Швабско придружени

да ги беда не стига • в места отдалечени.

Простиха се с момците, • що бяха им закрила,

где пътят мирен беше • и властваше Атила.

Затуй ни кон, ни дреха • не бяха им отнети

на бързащите вкъщи • вестители напети.

Приятелите вредом • те известиха как

бургундците наскоро • на Рейн от оня бряг

ще дойдели на гости • на хуните в страната.

Епископ Пилгрим също • узнал бе новината.

Достигайки на Пьохларн • богатите земи,

дружината маркграфа • тозчас уведоми,

а сетне и Готлинда, • че гостите тя трябва

да срещне. Ех, как много • вестта им я зарадва!

А шпилманите вече • препускаха натам,

где чакаше Атила • в палата си в град Гран.

Те поздрави безбройни • за царя от душа

предадоха и в радост • ликът му засия.

Царицата, узнала, • че тримата й братя

ще дойдат и че поздрав • решили са да пратят,

остана предоволна. • Достойна тя награда

на шпилманите даде, • тъй както се полага.

„Кажете ми“ — запита • подир момците морни —

„кои сред мойте близки • и най-добри придворни

на повика откликват • за среща непосредна.

Кажете Хаген как на • поканата погледна.“

„Участвал“ — обясниха — • „в съвета заранта“,

но нямало в гласа му • следа от топлота.

Идеята да тръгнат • щом сметнали добра е,

в гнева си Хаген рекъл, • че гибел тя вещае.

Ще дойдат непременно • тук братята ви трима

с желание голямо. • От другите колцина

ще ги последват — трудно • за мен е да гадая.

За Фолкер, шпилман храбър, • единствено го зная.

„Не ще ми е прискърбно“ — • царицата добави, —

„ако юнакът Фолкер • пред нас не се представи.

Аз по̀ държа на Хаген, • че той е рицар горд.

Посрещнем ли и него, • ще бъда във възторг.“

Подире тя чевръсто • при царя се завтече,

в покоите съзря го • и прелюбезно рече:

„И вам ли, господарю, • допадна днес вестта?

Май сбъдва ми се тази • отколешна мечта.“

„Мечтата ви е радост • за мене“ — рече царя. —

„Не съм се тъй вълнувал, • щом случай се отваря

роднини мои лични • да погостуват тука.

Но вашите донасят • ми истинска разтуха.“

Служители на царя • следяха търчешката

скамейки вред да има • и в зала, и в палата,

от гостите им всеки • да има где да сяда.

Лишиха го подир те • от буйната отрада.

XXV епизод
Как нибелунгите отиват при хуните

Но нека ги оставим • да се посуетят.

На рицари не беше • се случвало на път

с такъв възторг да тръгват • на някой цар в земите.

Стъкмиха ги завчас от • главата до петите.

Владетелят от Рейн бе — • мълвеше се навред —

накиприл свои воини • хиляда и шейсет

за празника и още • момци незнайно колко.

Оплакаха туй сетне • останалите горко.

Във Вормс щом конска сбруя • изнесоха по двори,

епископ стар от Шпайер • на Ута заговори:

„Приятелите наши • отправят се в онази

страна за празненството. • Дано ги Бог опази!“

Слова тогаз издума • с осанка тя красива

към своите чеда, че • да ходят там не бива:

„Присъни ми се снощи • как всички птичи твари

беда и смърт ужасна • в страната ни попари.“

Но Хаген вметна: „Вяра • насън когато дава,

несигурен човек е • що върши за прослава.

Желал бих господарят, • каквото и да струва,

с домашните в палата • тозчас да се сбогува.

Да яхнем драговолно • в страната на Атила,

на царя наш да служим • с юнашката си сила,

щом срещне ни Кримхилда • сред празнична омая!“

За таз подкана Хаген • един ден се разкая.

Разубедил би всички, • но Гернот обруга го,

напомняйки за Зигфрид, • и сякаш бе му драго

мъчителя Кримхилдин • да унизява даже:

„Затуй в страха си Хаген • от път ще се откаже.“

„Мен страх не ме е“ — Хаген • отвърна му. — „Вий само

да тръгнем повелете. • Аз казал съм отрано:

в страната на Атила • ще дойда най-охотно.“

Как щит и шлем подире • посичаше страхотно!

Стълпиха се мнозина • край кораби готови,

донесени им бяха • доспехите най-нови.

Сновяха неуморно • до падане на здрач и

си взеха сбогом ведро • с дошлите изпращачи.

Брегът отвъд наскоро • и рейнската морава

покриха се със шатри. • Брунхилда пък тогава

пощя да има царя • за себе си изцяло,

в нощта да се притисне • до снажното му тяло.

Тръби, фанфари, флейти • се чуха да звучат

на заранта и всеки • приготви се за път,

притискайки любима • в прегръдките с все сила.

Разлъка погоди им • жената на Атила.

Отроците на Ута • си имаха човек

еднакво смел и предан • и винаги нащрек.

Сбогувайки се, рече • на царя си потайно:

„Че тръгвате на гости, • тревожи ме безкрайно.“

Зовеше се той Румолд, • ценен от тях самите.

„Страна“ — додаде, — „люде • кому ще поверите,

като не смогна никой • да ви разубеди?

Покана от Кримхилда • вещае сал беди.“

„Страната и сина си • ще поверя аз вам,

да браните жените • повеля ще издам,

скърбящия тешете, • където да било.

А нам Кримхилда нивга • не ще ни стори зло.“

Приготвиха конете • за цар, князе и свита.

Прощално се витязи • с целувка разделиха

и тръгнаха достойно • с очакване в душата.

Придворни дами сетне • разплака им съдбата.

Едва-що храбреците • поеха към конете,

закършиха жените • печално пак ръцете.

Предчувстваше сърцето • как дългата раздяла

един ден ще прелее • в покруса избуяла.

Бургундските смелчаци • се носеха на път.

Вълнение обзе на • страната всеки кът —

зад планината даже • ридание отекна,

не се смути обаче • дружината приветна.

Хиляда нибелунги • с навратници корави

я следваха, в дома си — • на път щом се отправи —

оставяйки съпруга • от тях сирота всеки.

Прекара и Кримхилда • без Зигфрид дни нелеки.

Таз конница на Гунтер • край Майн подир въззе се,

към източната част на • Франкония понесе

момци начело с Хаген — • водач най-вещ бе той.

Маршал им беше Данкварт, • бургундският герой.

Когато пък към Швалбфелд • насочиха се те,

осанката личеше • на славните князе.

Дружината на царя • накрай след доба тъмна

подир дванайсет дена • на Дунава осъмна.

От Троне Хаген, стожер • на сигурност и ред

за всички нибелунги, • пак яздеше отпред.

На пясъка той скочи • и сетне с крачка бърза

жребеца си о дънер • крайбрежен там привърза.

Водата придошла бе, • а кораб да се движи

не виждаха и туй им • създаде много грижи:

до бряг отвъден как ли • да прекосят реката?

Заслизаха и воини • напети от седлата.

„Могла би да ви стигне, • владетелю от Рейн“ —

на Гунтер Хаген рече, — • „беда тук в този ден.

Водата придошла е, • течението влачи,

та днес ще се лишим май • от няколко ездачи.“

„Натяквате излишно!“ — • сгълча го царско слово.

„Наместо колебливост • да всявате отново,

с усърдието ваше • дирете брод отвъд

да минем и доспехи • коне да пренесат.“

„Животът“ — рече Хаген — • „не тегне ми така,

че чак да се удавя • в широката река.

Да повали желая • ръката ми мнозина

в страната на Атила, • преди сам да загина.

Витязи горди, славни, • изчакайте ме тук

салджии да намеря • край някой пристан друг

да стъпим с тях в земите • на Гелфрат именит.“

Юнакът Хаген стисна • огромния си щит.

Не беше само с него • в ръка въоръжен:

надянал на главата • бе още лъскав шлем,

над бронята висеше • широк двуостър меч,

добре изпитан в схватки • и безпощадна сеч.

Салджии щом затърси • наоколо по суша,

дочу вода да плиска • и се натам заслуша:

в поточе бистро бяха • дошли две самовили

да се поразхладят сред • вълните му пенливи.

Кога съзря ги, Хаген • примъкна се потайно,

ала усетен бе и • пред него незабавно

опитаха да хукнат • те от водата хладна.

Не им напакости, но • одеждите им грабна.

На име Хадебург бе • онази, дето рече:

„Получим ли обратно • одеждите си, вече

ще сте узнали, Хаген, • прославен рицар смел,

при хуните какъв ли • вас хал ви е повел.“

Тела като при полет • над пяната извили,

излъчваха те вяра • в пророческите сили

на всяко свое слово. • Та рече да узнае,

каквото пожелал бе: • съдбата му каква е.

„Вий може преспокойно“ — • така му предвеща —

„на гости на Атила • да идете сега.

Аз честна дума давам, • че почит по-достойна

не е отдавал никой • в страната си на воина.“

При тез слова сърцето • на Хаген плам обгърна,

та без да се помае, • одеждите им върна.

Едва-що бе се всяка • чудато пременила,

дочу той що го чака • в страната на Атила.

По-младата на име • Зиглинда се обади:

„Пазете се, потомък • на Алдриан! Заради

одеждите ни леля • скрои лъжа голяма.

Подготвя се срещу ви • при хуните измяна.

Върнете се обратно, • дорде е още време!

Поканата целеше • от вас да се приеме,

та сетне при Атила • да паднете докрак.

Опасност дебне всеки • пристигнал там юнак.“

Но Хаген възрази им: • „Ненужни са лъжите.

Не е възможно някак • вий мен да убедите,

че всички там ще паднем • от нечия си злоба.“

Тогаз доизясниха • те своята прокоба.

„Така ще стане“ — рече • едната с глас правдив. —

„От похода не ще се • завърне никой жив

освен каплана царски. • Ще стигне сам-самин —

това ни е известно — • във Вормс той невредим.“

Храбрецът Хаген мрачно • тогава промърмори:

„На мойте господари • нелепо ще се стори,

при хуните че всички • сме щели да загинем!

Пророчице, кажете • отвъд как да преминем.“

„На похода щом още • вий гледате без грижа,

нагоре ще съзрете • досам водата хижа.

Салджия там живее, • единствен покрай друма.“

За злата вест, що чул бе, • не промълви той дума.

След рицаря разстроен • провикна се едната:

„Юнако Хаген, нека • ви кажем през водата

отсреща как да мине • дружината ви царска.

На Елзе е подвластна • оназ крайбрежна марка.

Витязът славен Гелфрат • е негов роден брат,

в Бавария владетел • и всекиму познат.

Из неговата марка • опасност вас грози ви.

Но с тоз салджия също • бъдете предпазливи.

Гневлив е той и няма • да ви остави жив,

не сте ли спрямо него • достатъчно учтив.

Ако пък ви превози, • вий дайте му отплата.

На Гелфрат е покорен • и варди му земята.

Помайва ли се дълго, • викнете през реката,

че Амелрих витязът • прочут отсам го чака,

страната си напуснал • заради крамоли.

Салджията ще дойде, • туй име чуе ли.“

Юнакът дързък Хаген • на двете самовили

благодари безмълвно • с поклони най-вежливи.

Закрачи към реката, • подир нагоре свърна,

дордето на брега й • отвъден хижа зърна.

Натам се той провикна • с висок глас над водата:

„Салджийо, превозете • ме бързо през реката!

В отплата златна гривна • ви давам за това,

ако се незабавно • отвъд аз озова.“

Салджията богат бе • от службата добра, та

не чувстваше и нужда • да вози за отплата.

Доволен също всеки • ратай край него беше,

затуй самотен Хаген • все тъй отсам стоеше.

Мощта на този рицар • не беше катадневна

и местността отекна, • щом с цяло гърло ревна:

„Тук Амелрих срещнете, • на Елзе съм васал,

в страната си крамолна • да бъде не пощял.“

С върха на своя меч той • като отплата вдигна

над себе си високо • лъщяща златна гривна,

ако на бряг отвъден • го преведат оттам.

Салджията тогава • веслото грабна сам.

Съвсем наскоро с булка • той беше се сдобил,

от алчност пък прости се • сега с живота мил.

Държеше да получи • златото обещано,

но Хаген с меча стана • причина за смъртта му.

Салджията усърдно • отвъд насочи сала,

ала внезапна ярост • го беше обладала,

че не витяз познат там • го чакаше сега,

а Хаген, та помръкна • и гневно заруга:

„И Амелрих на име • вий може да сте даже,

но не и който мислех, • че тук ще се окаже.

По майка и баща сме • ний с него родни братя.

Измамихте ме, тъй че • без сал ще ви отпратя.“

„Почакайте, за Бога“ — • така му Хаген рече. —

„Угрижен за юнаци, • дошъл съм отдалече.

Отвъд ме преведете • и ето ви отплата —

повярвайте на рицар • в честта и добротата.“

Салджията отвърна: • „Таз няма да я бъде!

И мойте господари • врази си имат всъде,

затуй юнаци чужди • не пускам им в имота.

От сала ми слезнете, • щом мил ви е живота.“

„Недейте“ — спря го Хаген, — • „че много ми е болно.

Вий по-добре вземете • туй злато драговолно

да преведете воини • хиляда на коне.“

Но другият отряза: • „Аз казах вече: не!“

Към Хаген той внезапно • веслото извиси

и с него го удари • (което го вбеси),

та просна се връз сала • по колене витяза.

Че зъл бе тоз салджия, • сега чак забеляза.

За да раздразни госта, • салджийския си прът

стовари той на Хаген • в главата този път

и го в трески превърна — • такава сила вля.

С това на Елзе воинът • навлече си беля.

Към ножницата гневно • след тези изненади

посегна Хаген ловко • и меча си извади,

отсече му главата • и хвърли я в реката.

Бургундците наскоро • узнаха новината.

Дордето Хаген в схватка • салджията надви,

течението сала • понесло бе, уви.

Преди да го оправи, • усилия положи

и здраво се напрегна • бургундският велможа.

Гребеше яко тъй, че • възви го той с веслото,

в ръцете му обаче • строши се то самото.

Понеже да се върне • при своите забърза,

а туй весло едно бе, • как сръчно го завърза

той с ремъка на щита, • къс кожа изтъняла!

Надолу към гората • подир насочи сала,

където на брега бе • застанал вече царят.

Видя и колко воини • към него се отправят.

Посрещнат беше с поздрав • от воините сами,

но в сала те съзряха • как локва кръв дими

от раната на оня • свадлив и зъл салджия,

та всеки заразпитва • на що ли той дължи я.

В таз локва още прясна, • от сала неизмита

кръвта щом царят зърна, • веднага го запита:

„Салджията защо ми • не кажете къде е?

Мощта ви мигар смогна • кръвта му да пролее?“

Но Хаген заувърта: • „Когато до върбата

видях аз сал привързан, • свалих го на водата.

Днес никакъв салджия • не съм изобщо виждал

и никого не съм аз • ранявал, ни обиждал.“

Тогава Гернот вметна, • напет бургундски княз:

„Ще имаме май жертви, • боя се днеска аз,

щом ни един салджия • не мярва се тъдява.

Отвъд ний как ще минем • тревоги ми създава.“

„Слуги“ — предложи Хаген, — • „вий сбруите снемете

на пясъка, та нека • не пречат на конете!

Навремето салджия • прочут на Рейн аз бях.

Отвъд ще ви прехвърля • при Гелфрат днес без страх.“

Конете за да минат • и никой да не спре,

подгониха ги шумно; • те плуваха добре —

течението нито • един не им повлече,

макар че неколцина • отнесе по-далече.

Доспехи, злато, сбруи • да пренесе на сала

дружината не бе се • изобщо колебала.

На славните юнаци • пак Хаген с вещина

помогна да преминат • в безвестната страна.

Отвъд превози първо • той рицари хиляда,

подир — момците свои, • а броят все не спада:

с над деветхилядния • обоз накрая мина.

Ни миг тоз ден храбрецът • от Троне не почина.

Почти превел юнакът • бе всички живи, здрави,

пророчествата странни • обаче не забрави,

изречени пред него • от двете самовили —

пророчества, каплана • едва не усмъртили.

Край утвари черковни • свещеника завари.

Облегнал бе ръка на • потреби и стихари,

но нищо не помогна: • щом Хаген го погледна,

за божия служител • бе туй беда поредна.

Той метна го от сала • със злост необуздана.

„На помощ“ — вик дочу се, — • „спасете ни каплана!“

Да го погуби Хаген • си беше наумил

и Гизелхер с таз дързост • немалко разгневил.

Бургундският княз Гернот • свой упрек пък подхвана:

„Какво ви ползва, Хаген, • таз гибел на каплана?

Да бе го сторил други, • вий бихте съжалили.

Свещеникът с неволна • вина вас възмути ли?“

Капланът неумело • запляска във водата

в очакване на помощ, • но сблъска се с ината:

така вбесен бе Хаген, • че без да се стиди,

към дъното го тласна, • що всички възмути.

Несретникът, оставен • без помощ и напъден,

напрегна сетни сили • назад към бряг отвъден.

Не можеше да плува, • но с божия подкрепа

отскубна се отецът • от гибелта нелепа.

Съзирайки как там си • той расото изцежда,

разбра накрая Хаген, • че нямаше надежда

предсказаното нему • без кръв да се размине.

„От тези воини всеки“ — • той рече — „ще загине.“

Веднага щом се всичко • от сала разтовари,

що носеха момците • на трима господари,

от Хаген натрошен той • бе хвърлен във водата.

Витязите с почуда • следяха му делата.

„Защо го стори, братко?“ — • тъй Данкварт го запита.

„С какво ще се прехвърлим • след нашата визита

на хуните в страната • на път към своя град?“

Подир откри му Хаген, • че няма път назад.

Сега обаче рече: • „Тъй сторих да се знае,

при похода ни щом се • витяз разколебае

и втурне се уплашен • по този път повторно,

той сам да се погуби • в реката най-позорно.“

Със себе си бургундец • те водеха навред,

юнак на име Фолкер — • и шпилман, и поет.

С умелото си слово • той всекиго би слисал,

ала не би допуснал • у Хаген подла мисъл.

С конете оседлани • и мулета с товари

на тях не им се нищо • при похода поквари,

освен че се лишиха • от царския каплан.

На Рейн пешком той щеше • да се прибира сам.

XXVI епизод
Как Данкварт убива Гелфрат

С брега да се сбогуват • настанало бе време

и царят ги запита: • „А кой ще се наеме

нам пътя да показва • да се не заблудим?“

„Ще бъда“ — рече Фолкер — • „водач незаменим.“

„Витязи, воини млади!“ — • тъй Хаген заповедно

призва ги. — „Предводител • да следвате е редно.

Но нека споделя с вас • и неприятни вести:

в Бургундия не ще се • завърнем ний, злочести!

Узнах от самовили • аз тука отзарана,

че връщане обратно • на Рейн за нас веч няма.

Поради таз причина • съветвам ви да бдите

добре въоръжени • за набег на вразите.

Надявах се да бъдат • лъжовни самовили.

Те рекоха, че никой • не би се жив спасил и

единствено капланът • назад ще се отправи.

Затуй така държах аз • той днес да се удави.“

Мълвата плъзна бързо • из цялата дружина.

По ликове юнашки • мъртвешка бледност мина —

загриженост настъпи • от смут пред смърт сурова

и походът започна • да ги разочарова.

Прехвърлили се бяха • край Меринг през реката,

човек на Елзе гдето • изгуби си главата.

„По пътя ни врази си • спечелих“ — Хаген вметна. —

„Те може да помислят, • че сме им плячка лесна.

Погубих отзарана • въпросния салджия.

Узнали са го вече. • Стегнете се и вие,

та ако днеска Елзе • и Гелфрат ни изпратят

войска срещу обоза, • добре да си изпатят.

Познавам тез смелчаци — • те няма да простят.

Конете оставете • спокойно да вървят

да не помисли някой, • че бягаме в несрета.“

Княз Гизелхер откликна: • „Аз вслушвам се в съвета.“

„Обоза кой тогава • напред ще поведе?“

Решиха да е Фолкер, • че бил навсякъде

и с път той запознат, и • с пътека неназвана.

Едва-що бе предложен, • въоръжен застана

отпред юнакът шпилман, • наложил шлема свой

и с бляскави доспехи, • стъкмен добре за бой.

Към копието дълго • привърза знак червен.

И той в неволи щеше • да бедства някой ден.

За мъртвия салджия • сам Гелфрат вест получи.

Левентът Елзе също • за случката научи.

Дотолкоз поразени • от новината бяха,

че воинството си вярно • те незабавно сбраха.

Препускайки, дойдоха — • помнете го от мене —

при тях момци, които • в двубой по всяко време

щети и люти рани • без жал нанесли биха.

Пред Гелфрат седемстотин • такива се явиха.

Подир врага злосторен • потеглиха начело

с двамина господари, • захванали се смело

на пришълците дръзки • да отмъстят по мяра.

Но пагуба за свои • куражът им докара.

А с Данкварт, своя брат, и • с момците си в туй време

от Троне Хаген беше • решил да се заеме

отзад да пази всички • като ариергард и

родата си от набег • тъй най-добре да варди.

Денят попревалил бе, • отиваше си вече.

За рицарите Хаген • неспирно се боеше.

Бавария на кон и • зад щита прислонени

пресичаха, но ето • че бяха връхлетени.

Отзад и отстрани те • дочуха да долита

задъхано пръхтене • и тропот на копита.

Храбрецът Данкварт рече: • „Ще ни нападнат тука.

Да стегнем шлем и нека • ни пази от неслука!“

Да спрат им се наложи • пред явната заплаха.

Сред сумрака те блясък • на щитове съзряха.

Мълчанието Хаген • с въпроса си прекъсна:

„По пътя кой догонва • нас в тази доба късна?“

В ответ му рече Гелфрат, • баварският маркграф:

„Препускахме дотука • да дирим враг лукав.

Дочух погубил някой • салджията ми днес е.

А харен момък бе, та • смъртта му ме потресе.“

От Троне Хаген рече: • „Той ваш ли бе салджия?

Вината си признавам: • реших да го убия,

загдето не прехвърли • дружината отвъд,

а върху мен стовари • салджийския си прът.

Предложил бях му злато • и дрехи за отплата

да минем тук, юнако, • при вас отсам реката.

Но той се разгневи и • с едно весло дебело,

замахвайки в яда си, • улучи мойто чело.

Извадих с ярост меч и • така в самоотбрана

нанесох му тогава • аз смъртоносна рана.

Готов съм на разплата, • каквато изберете.“

В двубой свиреп накрая • се втурнаха мъжете.

„Аз знаех“ — вметна Гелфрат, — • „рече ли тук да мине

с дружината си Гунтер, • юнак наш ще загине

на Хаген от ръката. • Разплата щом даде ни

за нашия салджия, • ще бъдем възмездени.“

Над щитовете Гелфрат • и Хаген наклониха

две копия на напад • и в бой се устремиха.

Пети в жребците Елзе • и Данкварт здраво впили,

разгорещено взеха • и те да мерят сили.

А има ли за воина • проверка по-отрадна?

От коня си след удар • насрещен Хаген падна,

нанесен му от Гелфрат. • Нагръдникът на коня

се бе разкъсал, тъй че • остана сам пред оня.

Откъм момците трясък • на копия ехтеше.

А Хаген се надигна, • където паднал беше

от коня на тревата • след сблъсък повален,

и взор към Гелфрат впери • от ярост настървен.

Конете им в туй време • не зная кой прихвана —

пешком и Гелфрат гневно • пред Хаген сам застана

и мигом подновиха • таз люта схватка своя

с подкрепа от момците, • узнали за двубоя.

Макар ожесточено • да се нахвърли Хаген,

от щита му маркграфът • откърти къс грамаден,

замахвайки към него, • та искри прехвърчаха.

На Гунтер воинът трепна • пред смъртната заплаха.

Затуй повика бързо • на помощ брат си як:

„Помагай, братко Данкварт, • нападна ме юнак

оперен и заплашващ • тук поразен да бъда!“

„Ще дам аз“ — рече Данкварт — • „вам сетната отсъда.“

Витязът доближи се • и с мощ мълниеносна,

размахал меча остър, • след миг го мъртъв просна.

За гибелта му Елзе • да отмъсти опита,

но храбрата му чета • едва не бе затрита.

Убили бяха брат му, • самият той ранен

осемдесет юнака • загуби него ден

в двубои покосени. • На знатния смелчага

пред воините на Гунтер • наложи се да бяга.

Баварците дорде се • изтегляха оттам,

ехтеше сблъсък шумен. • С какъв безстрашен плам

юнаците от Троне • преследваха вразите,

отстъпващи, наместо • да възмездят щетите.

Храбрецът Данкварт рече • при бягството им: „Нека

потегляме обратно • по нашата пътека,

а те окървавени • към своя дом да кретат.

Да бързаме при царя — • такъв ми е съветът.“

Пристигайки където • се спречкаха мъжете,

разпореди се Хаген: • „Юнаци погледнете

лежи ли тука воин и • щетите ни какви са

след боя, с който Гелфрат • в гнева си ни стъписа!“

Убити четирима • прежалиха тогава.

За тях бе отмъстено: • при таз саморазправа

баварска кръв личеше • от паднали стотина

по щитовете бойни • на малката дружина.

Зад облак се прокрадна • лъч лунна светлина.

Отново Хаген рече: • „Но дума ни една

пред мойте господари • за всичко, що се случи.

До заранта не бива • туй никой да научи.“

Застигнаха момците • от Троне свойте хора,

налегна ги обаче • мъчителна умора.

„И докога ще яздим?“ — • дочу се глас смутен,

та Данкварт отговори: • „Не може тук да спрем.

Ще яздите, дордето • зора се зазори.“

Загрижен за обоза • и Фолкер бе дори,

запитвайки маршала • защо се тъй немари:

„Къде ще отпочинат • коне и господари?“

„Не мога“ — рече Данкварт — • „добре да преценя.

Не ще се спре, преди да • посрещнем ний деня.

А сетне, где завърнем, • ще легнем на тревата.“

Мнозина неохотно • приеха новината.

Невидими следите • от алената кръв

останаха, дорде не • проблесна горе във

върхарите зората. • Едва-що забеляза,

че водили са битка, • намръщен царят каза:

„Нима, юнако Хаген, • не сте ме известили

до вас да съм, когато • вам кърви са пропили

доспехите? Каква е • таз случка безотрадна?“

„Нощес“ — отвърна Хаген — • „нас Елзе ни нападна.

Салджията бил повод • подире ни да яхнат.

И ето Гелфрат беше • убит с един замах на

юнака Данкварт. Елзе • побягна без стотина

загинали, а ний се • простихме с четирима.“

Не се разбра где спряха • да легнат за отмора.

Земляците им чуха • на хуните към двора

поели пак на Ута • отроците напети.

Те в Пасау сетне бяха • с любезности приети.

Епископ Пилгрим, вуйчо • на царя и князете,

честит бе, че пристигат • настроени добре те

с дружина многобройна • на негова земя.

Към тях че беше ласкав, • туй всеки го видя.

Посрещаха ги вредом • с възторзи откровени.

Не бяха в Пасау всички • надлежно подслонени,

та на брега отсреща • подириха поляна,

опънаха там шатри • и построиха стана.

Отдъхваха те в него • през следващия ден

и през нощта, така че • бе всеки ободрен.

Подире продължиха • на Рюдигер в страната.

За тях маркграфът скоро • получи новината.

След тежката умора, • когато с пресни сили

към границата бяха • отново продължили,

край нея те откриха • самотен воин да спи.

От Троне Хаген ловко • се с меча му сдоби.

А Екварт беше този • юнак въоръжен.

Почувства се тогаз той • безмерно унизен,

пред рицарите гдето • без меча си остана.

На Рюдигер земята • с небрежна бе охрана.

„Какъв позор за мене“ — • продума Екварт бавно. —

„От яздещи бургундци • пострадах най-безславно.

Откак загубих Зигфрид, • без радост се намъчих.

Ах, Рюдигер, как лошо • аз и към вас постъпих!“

Тъгата му щом Хаген • дочу, той върна с чест

на воина меча с гривни • златочервени шест:

„Вземете ги да имам • приятелство в отплата.

Храбрец сте вий, макар и • самотен на междата.“

„За гривните вас нека • ви Бог възнагради.

При хуните, боя се, • очакват ви беди.

Погубихте вий Зигфрид • и тук пламти омраза.

Пазете се ви моля“ — • в ответ му Екварт каза.

От Троне Хаген рече: • „Дано нас Бог ни пази!

Една обаче грижа • обзема тез витязи

от воина до князете: • в земите ви къде ли

довечера ще найдат • уютни те постели.

От дълъг път конете • съвсем са изтощени

и припасите също • докрай са потребени.

Тук никой не търгува, • та нужен е стопанин

гостолюбив в дома си • добре да ни нахрани.“

„Стопанин“ — рече Екварт — • „аз мога да покажа,

какъвто вие още • не сте видели даже

извън земите ваши, • ако благоволите

граф Рюдигер, витязи, • сега да навестите.

Край пътя ви домът му • гостоприемно кани,

в сърцето му такива • достойнства пък са сбрани

като през май цветята, • цъфтящи по лъките.

Посрещне ли юнаци, • тогава най-честит е.“

„Изпратил бих ви с вест и • с въпрос такъв от мене:

приятелят мой, графът, • дали ще ме приеме“ —

обади се цар Гунтер — • „с дружина и роднини?

Признателност дължа, щом • в дома си приюти ни.“

„Вестител“ — рече Екварт — • „ще стана драговолно.“

На път се той отправи • да предаде дословно

на Рюдигер каквото • цар Гунтер му предлага.

Не бе добивал графът • отколе вест тъй блага.

Задалия се рицар, • към Пьохларн бързащ сам,

маркграфът разпознал бе • и рече: „Онзи там

е Екварт — на Кримхилда • от воините един.

Ранен ще да е, мисля, • той от вразите им.“

Но спрял като вестител • край портите да чака,

свали си меча там и • предаде го юнака.

Вестта на домакина • веднага съобщи,

с приятелите слязъл • край градските врати:

„При вас да ме проводи, • маркграфе, с вест посмя

цар Гунтер, господар на • бургундската земя.

С владетеля и Гернот, • и Гизелхер поред

витязите изпращат • най-искрен вам привет.

И рицарите Хаген • и Фолкер поздрав с чест

прибавят вам любезно • с таз височайша вест.

Маршалът ми заръча • за воините подслон

дано да се намери • в просторния ви дом.“

Маркграфът отговори • с усмивка на уста:

„Какъв възторг огромен • събужда в мен вестта,

че дирят благородни • владетели услуга.

Дома ми навестят ли, • не искам радост друга.“

„Маршалът Данкварт лично • държи тук да се знае

дружината на цар и • князе на брой каква е:

шейсет витязи смели • и рицари хиляда

с над деветхилядния • обоз.“ — Маркграфът каза:

„Добре дошли да бъдат • такива свидни гости,

каквито аз в дома си • не съм приветствал още.

Приятели и близки, • възсядайте конете,

да срещнете дружина • веднага препуснете!“

Слуга и рицар мигом • се втурнаха в обори:

що Рюдигер бе рекъл, • уместно им се стори,

та бързаха любезно • да спазят ритуала.

В покоите Готлинда • вестта не бе узнала.

XXVII епизод
Как пристигат в Пьохларн

Стопанинът прибра се • в покоите веднага

при своята съпруга • и щерката си драга

да каже новината, • разчула се едва ли,

че на Кримхилда бяха • се братята задали.

Съпругата любима • тогава той прикани:

„Владетелите славни • приветствайте в дома ни,

пристигнат ли те тука • със своята дружина.

Срещнете с поздрав Хаген — • и той им е роднина.

Сред свитата е Данкварт, • на Хаген роден брат,

а редом с него Фолкер, • възпитан и богат.

Вий с дъщеря ни тези • шестима целунете.

Към рицарите също • вежливост проявете.“

Така да сторят дума • му дадоха засмени,

подир от ракли взеха • разкошните премени

да срещнат с тях достойно • и рицари, и царя.

Усърдна надпревара • там взе да се разгаря.

Не сложиха красило • по ликовете бели,

ала косите руси • пристегнаха с шапели —

със златен обръч лъскав, • да ги не вятър роши,

изящните им къдри • да не изглеждат лоши.

Да се нагиздят нека • оставим всички дами.

Приятелите свои • щом Рюдигер подкани,

препуснаха да срещнат • те воин и повелител,

подир приет радушно • в маркграфската обител.

Щом Рюдигер да влизат • през портите съзря ги,

към гостите храбрецът • слова отправи благи:

„Добре дошли в дома ми, • владетели с дружина,

честит съм да ви видя • аз в моята родина!“

Тогаз благодариха • витязите с поклон,

че среща ги любезно • юнакът в своя дом.

Прие той Хаген с поздрав • като познайник свой,

а по-подир и Фолкер, • бургундския герой.

Приветства също Данкварт, • та рицарят поде:

„Посрещайки нас топло, • разпоредете где

да пренощуват тези, • които сме довели.“

„За вас“ — маркграфът рече — • „приготвихме постели.

Обозът ще станува. • Със себе си каквото

вий имате — жребци ли, • доспехи ли било то,

да бдят над него аз ще • приканя мойте хора,

да ви се не погуби • дори едничка шпора.

Момци, отпред в полето • спретнете шатри вещо!

Ще възмездя, помнете, • изчезне ли вам нещо.

Да попасат жребците • снемете им юздите.“

Не бяха по-вежливо • посрещани преди те.

Сред общата отрада • с витязите тогава

сам царят се оттегли. • На меката морава

налягаха момците • и мисля си: едва ли

през този поход бяха • така чудесно спали.

Графинята бе слязла • с момата си красива

отпред пред твърдината. • Край тях се заизвива

редица от девойки • и дами миловидни,

богато пременени, • накитили се с гривни.

И камък драгоценен • лъщеше отдалече

по пищната одежда. • Задаваше се вече

дружината бургундска • и спря пред тях накрая.

С изискани обноски • подир тя всеки смая.

Очакваха я трийсет • и шест девици стройни

и дами благородни • наред със смели воини,

довели ги да срещнат • прочути властелини.

Приветстване последва • от двете домакини:

Момата щом целуна • и царя, и князете

(Готлинда както стори), • сам Хаген веч на ред бе.

Баща й насърчи я — • против не би могъл

да бъде, а пък гостът • бе с вид суров и зъл.

Повелята прие тя • и без да се огледа,

към него запристъпва • ту румена, ту бледа.

Подир целуна Данкварт • и шпилмана с отрада —

за храбростта тоз поздрав • достойна бе награда.

Ръка подаде сетне • чаровната мома

на Гизелхер, витяз от • бургундската страна,

тъй както стори с Гунтер • и старата графиня.

Тя гордо с гост и с щерка • пред другите премина.

Стопанинът пък Гернот • поведе в ширна зала,

где рицари и дами • мълвата беше сбрала.

Разпореди се вино • за всекиго да има —

такъв възторжен прием • не помнеха мнозина.

С любвеобилен поглед • следяха вред момата

на Рюдигер: пристойна, • на прелести богата.

Разбунваше тя страсти • у рицар не един

с възвишена душевност • и чар неотразим.

Но всуе се рояха • у тях безброй копнежи,

затуй наскоро взорът • изпълнен с порив свеж и

към другите девици • и дами дивни мина.

А шпилманът възхвала • поде за домакина.

По обичай прикана • оттам в отделни зали

към рицари и дами • да идат бяха дали.

Поднесоха вечеря • и всеки от онези

достойни гости седна • край пищните трапези.

При тях да бъде бе за • Готлинда чест голяма.

Дойде тя на софрата, • но щерка й остана

там, гдето ней подхожда — • с девици благонрави.

Сред гостите без нея • унилост се възправи.

Подир, щом вредом бяха • вечеряли и пили,

въведоха отново • девиците красиви.

Разнесоха се волни • закачки и шеги,

подел гусларят Фолкер • безспир да ги реди.

Към домакина сетне • възкликна с глас висок:

„Маркграфе, колко милост • оказал вам е Бог:

да водите с прекрасна • съпруга тук весден

доволни и честити • такъв живот блажен.

Да бях владетел, мисъл • таил бих аз една —

с короната да имам • до мене за жена

красивата ви щерка. • Пленителна на вид е,

добра и благородна, • изпълваща мечтите.“

Маркграфът удиви се: • „Възможно туй нима е

владетел някой мойта • мома да пожелае?

С жена ми ний живеем • в страна напълно чужда —

кого девича хубост • за обич да пробужда?“

В ответ му рече Гернот, • благовъзпитан княз:

„Понеча ли по воля • да си избирам аз

съпруга, бих се радвал • да бъде тя такава.“

И Хаген най-любезно • съвети взе да дава:

„На Гизелхер май време • за сватба е дошло.

Графинята нали е • от знатно потекло,

в Бургундия да дойде: • корона щом наложи,

охотно ще й служим • ний с княжески велможи.“

Словата му Готлинда • и Рюдигер веднага

възторжено приеха, • тъй както се полага.

А славните витязи • условиха в туй време

княз Гизелхер тогаз за • княгиня да я вземе.

Що писано е, кой ли • посмял би да възпре?

Девицата яви се • пред цар и пред князе.

Съпруга да му стане • чу Гизелхер обет,

той също дума даде • на височайш свой ред.

На младата невеста • земи и твърдини

в залог цар Гунтер редом • с княз Гернот отреди

и клетва се заклеха, • че сториха го те.

„Понеже с твърдини аз“ — • маркграфът пак поде,

„не разполагам, нека • залог е верността ми.

Сребро и злато давам • родата да остане

от зестрата доволна • и тежките товари

на мулета стотина • да бъдат мойте дари.“

Двамината подире • съгласно обичая

застанаха в средата. • Насреща й в омая

се струпаха младоци • в ума си с мисли, дето

и днес вълнуват също • на юноша сърцето.

Когато на момата • зададоха въпроса

желае ли юнака, • тя малко се ядоса.

Макар с готовност нему • да ставаше жена,

обзе я свян подобно • девица не една.

Съветът бащин беше • да каже просто да

и с княза да се вземат. • Тогава начаса

обгърна я витязът • с ръката снежнобяла.

Оскъдна радост с него • съдбата бе й дала.

„Владетели могъщи“ — • маркграфът прогласи, —

„щом минете обратно • за към страната си,

ще дам аз с вас да дойде • и щерка ми тоз ден

в Бургундия.“ — Така бе • обетът потвърден.

Веселието свърши • и Рюдигер призва я,

тъй както морни гости, • да иде в свойта стая.

След шумната забава • тъй всеки отпочина.

На заранта закуска • стъкми им домакина.

Щом хапнаха, изрече • сам Рюдигер, преди те

на хуните земята • да прекосят: „Държите

да тръгнете, но няма • да пусна толкоз мили

гостуващи, щом тука • веднъж сте се отбили.“

„Едва ли може“ — Данкварт • отвърна — „още ден

да нагостите с вино • и хляб благословен

юнаци многобройни • в дружина тъй шумлива.“

„Не се грижете“ — рече • стопанинът, — „не бива

да се отблъсва мойта • молба, витязи смели!

Да ви гощавам мога • аз цели две недели —

и вас, и всички воини • под вашата закрила.

Не ми е с дан обсебвал • имането Атила.“

Макар неотстъпчиви, • успя да ги склони

при него да останат • те още четри дни.

С прочутата си щедрост • и тачени дела

на гостите раздаде • коне и облекла.

С конете оседлани • прислужници напети

пред портите стояха. • Излезнаха отпред и

юнаците от странство, • в ръка понесли щита.

Атила крайна цел бе • на тази царска свита.

Но залата преди да • напуснат още цар и

князе, раздаде графът • на гостите си дари.

Великодушен беше — • туй правеше му чест.

За Гизелхер сгодена • момата му бе днес.

Прославения Гунтер • той с ризница дари

в почтеност да я носи. • Откак се възцари,

подарък рядко беше • приемал по-преди,

но щедростта на графа • с поклон възнагради.

На Гернот меч поднесе, • добър и драгоценен,

що в битките подире • другар бе нему верен.

Предложен всъщност дар от • графинята бе меча.

Един ден на погибел • той Рюдигер обрече.

Зае се и на Хаген, • лишена от омраза,

подарък тя да връчи. • Щом царят не отказа,

не би могъл да тръгне • и той без дар от нея,

но отклони отпърво • уж с тон самонадеян.

„Сред всичко тук видяно“ — • когато го запита,

призна й сетне — „много • съм впечатлен от щита

отсреща на стената.“ — • Да би му го дарила,

той с него щял да иде • в страната на Атила.

Едва дочула що е • желано от смелчака,

графинята помръкна • и чак й се доплака.

На Нудунг гибелта тя • с покруса си припомни,

от Витих как погубен • бе свидният й сродник.

На рицаря тя рече: • „Ще ви го дам с охота.

Да щеше Бог да върне • на онзи воин живота,

що носеше го храбро! • Той в битка бе сразен

и все така неспирно • оплакван е от мен.“

Графинята чевръсто • от мястото си стана,

до щита приближи се, • повдигна го смълчана,

на Хаген го поднесе • и той го взе в ръце.

Подарък за витяза • бе щитът от сърце.

Зора не е сияла • над по-изящен щит:

отгоре гербът с ярко • сукно отвред покрит

и с камъни безценни. • На всекиго — рече ли

да го плати — би струвал • хиляда мерки цели.

Разпореди се Хаген • и щита го прибраха.

Сега пристъпи Данкварт • пред щерката на графа.

С доспехи тя дари го — • богати, величави,

пред хуните достойно • и с тях се той представи.

С подаръците, дето • получил беше всеки,

не биха се сдобили • без нрава ведър, мек и

добър на домакина. • Подир им стана враг

и бе убит в ненавист • от тях юнакът благ.

Храбрецът Фолкер с гусла • се доближи до двете,

с омайната си песен • Готлинда той почете:

на тръгване от Пьохларн • пред дамата засвири,

за сбогом благосклонност • от нея тъй подири.

Графинята любезно • с награда отличи я,

нареждайки веднага • да донесат кутия.

Дванайсет златни гривни • оттам предназначи за

певеца и с молба на • ръка му ги наниза:

„В двореца на Атила • носете ги от мене;

на връщане ще искам • да чуя как по време

на празника в услуга • били сте ми безспир.“

Поръката тоз рицар • изпълни по-подир.

Стопанинът извика: • „На път да сте спокойни,

реших да съпровождам • с дружина мои воини

момците ви и няма • вам никой да наврежда.“

Завчас бе натоварен • обоз с храна, одежда.

Със себе си поведе • и петстотин юнака

на кон с доспехи бойни, • без още да протака,

на празненство с турнири • и рицарска игра.

От тях обратно в Пьохларн • един не се прибра.

С целувка се сбогува • стопанинът тогаз,

от Гизелхер последван, • благовъзпитан княз,

в прегръдките си взели • красавиците свои.

Уви, девици ляха • подир сълзи порои.

Разтваряха се вече • прозорците отвред,

щом Рюдигер с момците • отправи се напред.

Но сещайки навярно • надвисващи злини,

заплакаха девойки • и прелестни жени.

За сродник и приятел • разстроени те бяха,

които в Пьохларн нивга • отново не видяха.

Юнаците пък с радост • по дунавския бряг

на хуните в страната • поеха път най-пряк.

Бургундците маркграфът, • витяз неустрашим,

подкани вещо: „Нека • сега уведомим

ний хуните с вестител, • че идат гости знатни.

Атила ще се радва • на новини приятни.“

Към Австрия препусна • вестител не един,

та скоро вред разчу се: • герои с властелин

от Вормс на Рейн пристигат — • вестта ги изпреваря

и вече се вълнува • прислугата на царя.

От вестоносци бързи • узна се новината,

че нибелунги идат • на хуните в страната:

„Посрещайте, Кримхилда, • сега мигът настъпи —

на почит се надяват • тук братята ви скъпи!“

Кримхилда като всички • приветни домакини

иззад прозорец взряна • очакваше роднини.

Видя да идват воини • от бащина земя.

При гледката и царят • от радост се засмя.

„Доволна съм“ — Кримхилда • не смя да прекослови. —

„Родата ми понесла • е щитовете нови

и ризници блестящи. • Очакващия злато

и помнещ мойта болка • ще наградя богато.“

XXVIII епизод
Как бургундците идват при хуните

Щом Хилдебранд, изпитан • и стар витяз, узна,

че движат се бургундци • към хунската страна,

Теодерих Веронски • уведоми веднага

и той реши угрижен: • „С тях среща се налага!“

Смелецът Волфарт викна • коне да изведат

и рицари поеха • с Теодерих на път.

Да ги пресрещнат щяха • на мястото, където

станували те бяха • под шатри сред полето.

Пръв Хаген да препускат • видя ги отдалече.

На свойте господари • той най-вежливо рече:

„Вдигнете се, витязи, • да срещнете поред

онези, дето идват • да кажат вам привет!

Задава се дружина, • на мен добре позната,

от рицари, прочули • на Амелунг страната.

Предвожда храбреците • героят от Верона

и поздравът му би бил • ласкателен за трона.“

От коня подир воини • с оръженосци млади

предвождащият слезе, • преди да се обади.

Отправяйки се сетне • на гостите към стана,

пред славните бургундци • приветствие подхвана.

Витязите когато • пред себе си съгледа,

Теодерих чедата • на Ута скръбно взе да

подпитва те коварна • долавят ли тук мисъл,

с надеждата, че бе им • я Рюдигер описал.

„Добре дошли сте, Гунтер • и Гернот, брат на царя,

и Гизелхер, и Хаген • до Фолкер смел — гусларя,

наред с храбреца Данкварт! • Кримхилда все тъй жали

героя нибелунгски — • не сте ли го узнали?“

„Да жали“ — рече Хаген, — • „щом иска ден из ден!

От смърт преди години • биде той повален.

Сред хуните е редно • към царската особа

да бъде мила: Зигфрид • лежи отдавна в гроба.“

„За раната на Зигфрид • да съдим днес не бива.

Злопаметна Кримхилда • ще е, дорде е жива“ —

Теодерих Веронски • редеше с глас тревожен. —

„Вардете се добре вий • на нибелунги стожер!“

„От що аз да се вардя?“ — • запита царят благ. —

„Очаква ни Атила, • а не омразен враг.

Той прати вестоносци • на празник да ни кани.

И още много вести • проводи нам сестра ни.“

„Съветвам“ — вметна Хаген, — • „за да сте си спокойни,

Теодериха чуйте • и славните му воини.

Запитайте и нека • вам честно отбележи

що знае за Кримхилда • и нейните кроежи.“

Цар Гунтер с брат си Гернот • ведно с Теодериха

подеха помежду си • тогаз беседа тиха:

„Какво ще довери нам • най-доблестният рицар

веронски днес за нрава • на хунската царица?“

„Какво ли да добавя?“ — • веронският владетел

отвърна. — „Аз от сутрин • неволен съм свидетел

жената на Атила • как плаче и се вайка

за гибелта на Зигфрид • пред Божията майка.“

„Изглежда безнадеждно • каквото ни се каза“ —

гусларят храбър Фолкер • смирено отбеляза. —

„Да яхваме към двора • на хуните и нам,

смелчаците, да видим • какво ни готвят там.“

Безстрашните бургундци, • пришпорвайки конете,

пристигнаха с достойнство, • присъщо на царете.

Сред хунските витязи • възбуда превелика

появата на Хаген • от Троне предизвика.

Известен беше вредом • покрай мълвата той,

че бил погубил Зигфрид — • ксантенския герой,

съпруга на Кримхилда, • най-силния витяз.

Придворни все за него • разпитваха в тоз час.

С осанка бе, каквато • на рицаря отива:

широкоплещест, снажен, • с коса сребристосива.

Източен, дългоног и • със поглед, що смразява,

пристъпваше той тежко • с походка величава.

„Бургундските витязи • да бъдат подслонени,

а воините в обоза • от тях пък отделени!“ —

разпореди Кримхилда, • изпълнена с омраза.

Затуй подир обозът • без помощ се оказа.

На Данкварт, брат на Хаген • със служба на маршала,

цар Гунтер поверил бе • прислугата си цяла,

за нея да се грижи • бургундският юнак.

Внимание на всеки • отделяше той пак.

Да срещне нибелунги • с придворните пристигна

красивата Кримхилда • коварна и безстидна.

С целувка щом ръка си • на Гизелхер облегна,

от Троне Хаген шлема • свой тутакси пристегна.

Той вметна: „Война смел и • разумния човек

подобен поздрав кара • да бъде все нащрек.

Към цар, князе и свита • отправя се привет.

Туй идване на гости • съвсем не бе наред.“

„Все някому“ — тя рече — • „то радост ще достави.

Да ви приветствам довод • не е вежливостта ви.

От Вормс на Рейн каквото • донесли сте нали

ще отреди доколко • добре сте ми дошли.“

„Да беше ми известно“ — • додаде той, — „че се

очаква и от рицар • вам дар да поднесе,

то щях да се погрижа • да се замогна аз,

та дарове да нося • при срещата ми с вас!“

„Да знам аз настоявам • без всякаква промяна

златото нибелунгско • от вас къде се дяна.

Вий трябваше онуй, що • веднъж съм придобила,

да ми го пренесете • в страната на Атила.“

„Е да, но, господарко, • що време пък изтече,

откак не стопанисвам • съкровището вече.

То в Рейн бе потопено • от мойте господари

и него ще го второ • пришествие там свари.“

Царицата отвърна: • „Таз мисъл ме споходи.

Не сте ми го донесли, • ни някой го проводи,

макар че беше мое, • на мен се и полага.

Сега неспир ще имам • все горести пред прага.“

„Вам нищичко не нося“ — • отново чу се Хаген. —

„Май стига ми, че мъкна • и щита си грамаден,

и яката си броня. • Лъщящият ми шлем

и мечът във ръка ми — • те също са за мен.“

Тогаз подкани всички • царицата красива:

„С оръжие в таз зала • да влизате не бива.

Ще дам аз да го пазят, • да няма поразии.“

„И дума да не става!“ — • пак Хаген възрази й. —

„Мен никак ме не блазни • да имам чест такава

съпруга на владетел • мой меч да съхранява.

Царица сте и няма • при мен да мине тази.

Баща ми ме е учил, • че меч се лично пази.“

„Горко ми!“ — тя простена • и сетне се запита:

„Защо ли Хаген с брат ми • не си предават щита?

Изглежда, някой вече • ги е предупредил.

Да знам аз кой, простил се • би той с живота мил!“

„Това“ — отвърна гневно • Теодерих — „бях аз.

Предупредих овреме • бургундците за вас:

и царя, и князете, • и воина храбър Хаген.

Изчадие, на смърт ли • ще бъда аз предаден?“

Засрами се тогава • жената на Атила —

безмерен страх тя бе към • Теодерих стаила.

Оттегли се припряно • и без да възрази,

но с погледи свирепи • към своите врази.

Здрависаха се двама • след разговора хладен —

Теодерих витязът • и воинът храбър Хаген.

Вежливо отбеляза • юнакът беловлас:

„На хуните в страната • дошли сте в кобен час.

Царицата — вий чухте — • словата си не мери.“

А Хаген рече: „Изход • дано пък се намери.“

Юнаците двамина • поведоха беседа.

Съзрял ги отдалече, • Атила в тях се вгледа.

„Желал бих да узная“ — • полюбопитства царят —

„Теодерих с кого там • любезно разговаря.

Видът му достолепен • свидетелства, че той —

отдето да е тръгнал — • кален е рицар в бой.“

„Той родом е от Троне • отрок на Алдриан“ —

отвърна му Кримхилдин • доверен ветеран. —

„Привидно достолепен, • по нрав си е навъсен.

Това ще ви докажа • аз в някой миг по-късен.“

„По що ще разпозная • аз неговите нрави?“

Не знаеше Атила • какви коварни прави

царицата кроежи, • та ни един роднина

не тръгна жив обратно • към своята родина.

„Мен Алдриан познат е • добре от мойта свита.

Тук чест и слава беше • от него придобита.

Аз рицар го направих, • дарих го с много злато,

с подкрепата на Хелка • битуваше благато.

Затуй ми е и Хаген • така добре познат.

С испанеца Валтари • при мен заложник млад

растеше тук, дордето • аз пуснах тоз смелчага.

А с Хилдегунда взе пък • Валтари, че избяга.“

Тъй в спомени за случки, • отдавна преживял,

приятеля от Троне • бе царят разпознал.

На младини към него • той имал бе заслуги,

ала сега немалко • другари му погуби.

XXIX епизод
Как Кримхилда укорява Хаген и как той не става на крака пред нея

Теодерих и Хаген, • юначните герои,

подир се разделиха • пред царските покои.

Извръщайки се, воинът • на Гунтер поглед впери

и дирения спътник • сред другите намери.

До Гизелхер съгледа • изкусния гуслар,

да го последва кимна • на верния другар,

усетил безпогрешно • как мрачно е настроен.

Великолепен рицар • бе той с духа си боен.

Владетелите знатни • стояха още в двора.

Отлъчиха се само • двамината в отбора

юнаци и поеха • напряко към палата,

несещайки боязън • от нечия разплата.

Приседнаха на пейка • срещу един салон,

използван от Кримхилда • в съпружеския дом.

В блестящите доспехи • човек да ги съзре,

охотно опознал би • дошлите по-добре.

Вторачваха се хуни • към дръзките мъже,

завзирайки се сякаш • в опасни зверове.

А през един прозорец • видя ги и Кримхилда

и болката у нея • взе пак да се засилва.

Тя тутакси заплака • при тягостния спомен.

Момците на Атила • такъв поврат преломен

стъписал бе: от що ли • изгуби радостта си?

В ответ тогаз им рече: • „От Хаген е, юнаци.“

„Кажете, господарко, • каква бе таз промяна?

Нали до преди малко • ви гледахме засмяна?

Вий само повелете • и ний ще отмъстим

на всеки наранил ви, • та бил и несразим!“

„Възмездие за мене • отколешна мечта е.

Награда ще получи • каквато пожелае,

за мъката ми който • на Хаген отмъсти.

Молбата ми е: нека • с живота се прости!“

Завчас стъкмени бяха • от воините шейсет,

готови вероломно • да поразят поред

зарад Кримхилда Хаген, • витяз кален и смел,

а сетне и гусларя, • със себе си довел.

Но при вида на тази • дружина толкоз малка

поде отново мрачно • добрата господарка:

„Ако сте наумили • да съкрушите воина,

не ще се удаде вам • с дружина малобройна.

Дори от Троне Хаген • да е сърцат и як,

далеч по-силен редом • приседнал е юнак —

гусларят Фолкер би се • в двубоя разлютил и

не бихте никак лесно • двамината надвили.“

Словата й щом чуха, • застягаха се нови

към четристотин воини • за подвизи готови.

Жадуваше разплата • царицата им властна,

затуй подир мнозина • в небитието тласна.

Щом свитата видя си • добре въоръжена,

към смелите юнаци • тя рече настървена:

„Ще трябва още малко • сдържано да стоите.

С короната си искам • да ида при вразите.

И упреците чуйте, • отправяни към мене

от Хаген, воин на Гунтер. • Тъй нагъл и надменен

е рицарят от Троне, • че всичко ми признава.

Затуй не ме е грижа • със него що ще става.“

Тогаз гусларят шпилман • видя откъм палата

по стълбите да слиза • царицата богата.

Юнакът славен Фолкер, • съзирайки това,

съратника си Хаген • да гледа призова:

„Задава се онази, • приятелю, коя ни

с коварно вероломство • в страната си покани.

Не съм царица срещал • от свита придружена

и с мечове в ръката, • и тъй ожесточена.

Ако не сте наясно, • приятелю, дали те

таят към вас омраза, • съветвам ви да бдите.

Животът и честта ви • тогаз ще са спасени,

че сещам как онези • прииждат разгневени.

С гърди са неколцина • широко очертани,

та ще да се е всеки • приготвил да се брани

и явно броня крие • под дреха от коприна.

Не знам кому отрежда • гнева си таз дружина.“

Храбрецът Хаген мигом • отвърна разярен:

„Наясно съм, че той е • насочен срещу мен.

Показва го и мечът, • лъщящ в ръката тяхна,

ала не ще попречат • обратно кон да яхна.

Приятелю, на помощ • дошли ли бихте вие,

насъска ли туй воинство • тя с мене да се бие?

Узная ли доколко • аз вам съм драг и мил,

насетне бих ви вярно • в неволя подкрепил.“

Гусларят рече: „Помощ • безспорно ще ви дам.

Дори да тръгне царят • с момците си насам,

дорде съм жив, аз няма • на крачка ни една

да трепна боязливо • от вашата страна.“

„Дано, юнако Фолкер, • вас Господ поживи ви!

Рекат ли да се бият, • не ще сме ние криви.

Вий дадохте ми дума • да имам помощта ви,

пък нека те му мислят • кой как да се избави.“

„Ала сега да станем“ — • подкани го гусларят, —

„с царицата те все пак • насам ще се отправят.

Оказваме ли почит • на благородна дама,

това на нас самите • ни прави чест голяма.“

„Не ще се злепоставям“ — • възпротиви се Хаген, —

„да сметнат, че пред нея • от страх стоя изправен.

И туй за да не хрумва • на воините й, няма

заради никой тука • от пейката да стана.

За двама ни аз мисля, • че по-добре така е.

Защо да тача някой, • ненавист щом питае?

Не ще го сторя нивга, • дорде съм жив, за тази

царица и нехая • доколко тя ме мрази.“

Той в скута си подире • положи нагло меч.

На дръжката му ярко • блестеше отдалеч

прекрасен яспис с цвят от • тревата по-зелен.

Позна Кримхилда меча • за Зигфрид отреден.

Канията с ръб ален, • по дръжката с позлата —

когато разпозна го, • задави я тъгата.

При спомена заплака, • обзета от печал.

Изглеждаше, че Хаген • бе тъкмо туй целял.

Юнакът Фолкер редом • тогаз измъкна пък

до себе си огромен, • дебел гусларски лък,

така широк и остър, • същински меч в размах.

Двамината седяха • на пейката без страх.

И взели се за твърде • достойни и добри,

почтително да станат • не мислеха дори

смелчаците пред никой. • Тя миг не се забави:

при тях дойде и поздрав • враждебен им отправи.

Подир запита: „Хаген, • вас кой ви тук покани,

та яздейки, посмяхте • да дойдете в дома ни,

макар да е известно • що мен ми причинихте?

Да бяхте по-разумен, • потеглили не бихте.“

„Не ме е никой канил“ — • от Троне Хаген каза. —

„При вас да заповядат • покана бе дошла за

владетелите трима. • От тяхната съм свита

и винаги ги следвам • при дворцова визита.“

„Кажете ми обаче“ — • додаде тя — „защо

посяхте в мен омраза • чрез стореното зло.

Да покосите Зигфрид, • съпруга ми любим,

до гроб аз да оплаквам • витяз непрежалим!“

„Какво да кажа още?“ — • отвърна той. — „Нали

все същият съм Хаген, • що Зигфрид повали.

Наложи се героят • тогаз да си отиде

затуй, че на Брунхилда • нанесохте обида.

Царице благородна, • наистина е моя

вината за бедите, • отнели вам покоя.

Жена ли, мъж ли — нека • да отмъсти сега,

загдето причиних вам • безмерната тъга.“

„Юнаци на Атила“ — • извика тя, — „сами

вий чухте на кого се • дължи тъгата ми.

Какво за туй го чака • не ме е грижа, воини.“

Спогледаха се мигом • бойците многобройни.

Посмееше ли някой • да вдигне свада днес,

двамината от нея • излезли биха с чест,

в предишни битки славни • отколе закалени.

Напиращите бяха • в гнева от страх възпрени.

Един от тях извика: • „Защо в мен сте се взрели?

Каквото обещал бях, • за мен това не е ли

живот да си затрия • за нечия награда?

Кримхилда ни подвежда • към гибел без пощада!“

„Мен същото се чини“ — • друг в слово го превари.

„Дори да ми предлагат • и злато на камари,

не бих желал да тръгна • с гусларя да се бия,

в очи му щом съзирам • аз погледа на злия.

А воина Хаген зная, • и то от младини.

За него мен друг няма • какво да поясни,

че виждал съм го в битки • аз двадесет и две —

що дами той остави • без мъж, без синове!

Докато беше тука, • отправяше се той

с испанеца Валтари • на походи и в бой

прославяше Атила. • Такъв герой юначен

нима не е заслужил • от нас да бъде тачен?

Тогава бе юнакът • младеж с постъпки смели.

Младоците от нявга • какви са побелели!

Сега е вече мъдър, • безрадостен на вид

и носи меча Балмунг, • с коварство придобит.“

Да няма кървав сблъсък • накрая бе решено.

Видя се от гусларя • туй воинство застрашено

и ето че момците • обратен път поеха.

Сърцето на Кримхилда • застрада без утеха.

Как често от боязън • приятелят отлага

другарите си вредом • в беда да подпомага

и най-благоразумно • не сторва им услуги.

В бедата с разум могат • да се опазят други.

„Видяхме“ — огорченост • гусларят изрази, —

„че както спомена се, • тук чакат ни врази.

В двореца да се върнем • при наш’те господари,

та никой да не смее • тях подло да удари.“

„Ще ви послушам“ — Хаген • отвърна и обзети

от дързост се прибраха • при гостите напети,

тържествен прием още • очакващи сред двори.

Витязът Фолкер гръмко • тогава заговори

на свойте господари: • „Сред гмежа докога

ще чакате, наместо • да чуете сега

изречена от царя • в двореца дума пряма?“

И рицарите храбри • закрачиха по двама.

Владетелят веронски • прихвана за ръка

бургундския цар Гунтер • и тръгнаха така.

Витязът Гернот в Ирнфрид • намерил бе опора,

а Рюдигер потегли • пък с Гизелхер от двора.

Юнаците дорде се • тъкмяха в двойки челни,

останаха си Фолкер • и Хаген неразделни

до сетен бой, где всеки • живота свой остави.

Оплакаха ги сетне • все дами величави.

След Гунтер и князете • към царевата сграда

пое почтена свита • пред воините хиляда

наред с шейсет юнаци, • които беше сбрал

в земите свои Хаген, • безстрашният васал.

И Хавард редом с Иринг, • двамина воини стари,

намираха се в близост • до свойте господари.

Личеше как и Данкварт, • и Волфхарт, рицар смел,

в обноските показват • достойнства без предел.

А рейнският владетел • щом влезе най-накрая,

в двореца цар Атила • ни миг не се помая

от място да се вдигне • с приветливост гореща.

Не е било цар гости • тъй мило да посреща.

„Добре дошли сте, Гунтер, • с двамината си братя!

Вам с Гизелхер и Гернот • държах аз да изпратя

почтителна покана • във Вормс отвъд реката.

С добре дошли приветствам • момците ви в палата.

Приветстваме сърдечно • в страната ни и вас,

юнако Фолкер, както • и Хаген, смел витяз,

ний с моята съпруга, • изпратила дружина

момци да дойдат с вести • във вашата родина.“

„Дочухме“ — рече Хаген — • „това да се повтаря.

Не бях ли днес пристигнал • аз тук заради царя,

дошъл бих да изкажа • самичък почит вам.“

Поведе свойте гости • стопанинът оттам.

Отидоха, където • доскоро бе седял.

Черничев сок и вино • поднесоха в бокал,

в разлати купи златни • наляха медовина.

И тук без поздрав ласкав • „Добре дошли!“ не мина.

Подир поде Атила: • „Мен нивга досега

не е било приятно • тъй както от това

най-сетне да ви видя • дошли в двореца мой,

царицата печална • да сети пак покой.

Посрещам толкоз гости • от знатно потекло,

недоумявам само: • вам бях ли сторил зло

че не намина никой • от вас, витязи трима.

Затуй и радостта ми • е днес неизмерима.“

А Рюдигер отвърна • на таз почуда царска:

„Срещнете ги с доволство! • На мойта господарка

роднините умеят • да тачат верността.

В дома ви са довели • на рицари цвета.“

При поврат-слънце бяха • витязите дошли

в двореца на Атила. • Нарядко се мълви

за прием тъй тържествен. • Подир се той зае за

вечеря да подканя • към царската трапеза.

Сред гости там отново • от радост засия.

Поднасяха обилно • напитки, ястия —

поред получи всеки • каквото пожела,

че знайни вред им бяха • чутовните дела.

XXX епизод
Как Хаген и Фолкер стоят на стража

Смрачаваше се вънка, • отминал бе денят,

та питаха се где ли • ще могат да поспят

владетели и воини • от пътя уморени.

Чрез Хаген мигом бяха • в ответ уведомени.

„Хвала вам в Бога“ — Гунтер • поде към домакина.

„Да се оттеглим молим • за сън, а на ранина

ще се явим отново, • когато повелите.“

Атила предоволен • сбогува се с момците.

Отвред понеже дръзко • обсаждаха ги хуни,

духът на воина Фолкер • повторно се разбуни:

„Не смейте да рушите • на рицари покоя!

Не се ли отстраните, • вий търсите си боя!

Мнозина с лък гусларски • така ще ги наложа,

приятел да ги жали • и брани свойта кожа.

Затуй се отдръпнете: • все рицари отлични

сме тук, ала за жалост • и с помисли различни.“

Щом Фолкер с гняв изрече • бележката поредна,

витязът Хаген също • през рамо ги погледна,

притуряйки: „Съвета • на шпилмана спазете,

юнаци на Кримхилда, • и кротко си идете!

Не вярвам дързост някой • сега тук да подеме —

желаете ли нещо, • и утре има време.

Нощес нам чуждоземци • отдайте ни покой,

така юнакът знам аз • постъпва с госта свой.“

Заведоха дошлите • в една просторна зала,

за гостите богато • стъкмена и побрала

разкошни и удобни • немалък брой легла.

Замисляше Кримхилда • за всеки орис зла.

С какви юргани бяха • застлани от атлас,

извезани изкусно, • ушити чак в Арас,

и с лъскави арабски • покривки от коприна!

Околовръст блестеше • по тях обтока фина.

С одеяла от черен • самур и хермелин

да се завият щяха • момците до един,

да отпочинат морни • до утрешния ден.

Със свита цар не ще е • тъй бивал приютен.

Но Гизелхер продума: • „Горко нам в тез покои!

Горко и на дошлите • приятели тук мои!

Сестра ми нас любезно • макар да ни покани,

боя се, че причина • ще стане за смъртта ни.“

А Хаген рече: „Чуйте • сега що вам ще кажа.

Тревоги за да няма, • заставам аз на стража.

Ще бдя, дорде навънка • зора заруменее —

подире сам ще мисли • кой как да оцелее.“

Към него с благодарност • отправиха поклон

и скоро всеки рицар • в просторния салон

в разкошните постели • приготви се да ляга.

Оръжието Хаген • в туй време взе да стяга.

„Нали, юнако Хаген, • не ще да сте против“ —

обади се гусларят, • витяз войнолюбив —

„ний заедно да бъдем • на стража до зори?“

Юнакът с най-вежливи • слова благодари:

„Отец небесен, Фолкер, • да ви възнагради!

Не бих желал да имам • до себе си в беди

и в грижи никой други. • Помнете, че добре

ще ви се отплатя аз, • не ме ли смърт възпре.“

Доспехите блестящи, • що будеха възхита,

надянаха и всеки • в ръката стисна щита.

Отвънка пред вратата • изправиха се двама,

застанали да вардят • с мъжественост голяма.

Смелецът Фолкер щита • от мишците си здрави

свали и до стената • облегнат го остави —

за гуслата се върна, • решил да забавлява

другарите си, както • на шпилман подобава.

Приседна край вратата • тогаз на прага камен.

По дързост този шпилман • не беше имал равен.

Момците горди толкоз • му бяха благодарни,

от струните му щом се • разляха звуци харни!

Отекнаха гръмливо • те в тази ширна зала.

След боя нему гусла • бе славата създала.

Подир засвири тихо, • та кротко да заспят

мъжете, без да им е • тревожен и сънят.

Когато увери се, • че вече са заспали,

юнакът вдигна щита, • отмората прежали,

излезе пред вратата • и пак отвън застана

от воини на Кримхилда • за своите охрана.

Към полунощ май беше, • а може и преди,

съзря смелецът Фолкер • как нейде шлем блести

далече в тъмнината. • Кримхилдината свита

към гостите решила • бе набег да опита.

„Юнако Хаген“ — поглед • гусларят в него впери, —

„поехме грижа двама • да бдим пред тези двери.

Въоръжени люде • пред нас съзирам в мрака.

Догаждам се, че битка • навярно с тях ни чака.“

„Спокойно!“ — рече Хаген. — • „Когато приближат,

преди да се усетят, • на шлема им върхът

от мечовете наши • ще бъде разломен.

Кримхилда нека види • кой как е подреден.“

От хуните юначни • един пък забеляза,

че варди се вратата, • и незабавно каза:

„Не можем да постигнем, • що беше наша цел.

Гусларя виждам как е • охраната поел.

Наложил на главата • е своя лъскав шлем,

в двубои як и читав • опазил се съвсем.

И ризницата също • проблясва като жар.

А редом бди и Хаген • над воин и господар.“

Назад поеха мигом. • Едва-що осъзна го,

призна на Хаген Фолкер: • „Не ми е никак драго,

та нека ги догоня • да мога да узная

от тяхната царица • за нас вестта каква е.“

„Не бива според мене“ — • съратникът му рече. —

„Наложат ли ви в схватка • да влезете вий с меча,

на помощ вам ще трябва • да ви се притека

дори рода си в гибел • с това да въвлека.

От тях, дорде се бием, • двамина-четирима

нахлуят ли в салона • на нашата дружина,

на рицарите спящи • ще натворят беди,

каквито никой нивга • не ще ни нам прости.“

„Но нека“ — рече Фолкер — • „поне да разберат,

че тук сме ги съзрели, • а не да отрекат

Кримхилдините воини, • щом питат ги дали

със замисли коварни • тъдява са били.“

И начаса извика: • „Къде, юнаци смели,

запътвате се нощем, • оръжията взели?

Подвластни на Кримхилда, • с другаря си и аз

да диря плячка тръгнал • бих в помощ вам тогаз!“

Ответ не чу и ярост • обхвана го сега.

„Пфу, жалки боязливци!“ — • витязът изруга. —

„В дълбок сън ли сте щели • вий нас да умъртвите?

Герой не бива жертва • да е на хитрините!“

Правдиво за провала • тозчас уведомена,

царицата от него • напълно бе сломена.

В омразата тогава • избра тя друг похват,

отнел подир живота • на рицар стар и млад.

XXXI епизод
Как отиват да се черкуват

„Таз ризница хладнее“ — • юнакът Фолкер вметна,

„ала комай преваля • нощта тъй неприветна.

По въздуха долавям • как пуква се денят.“

Не дадоха и други • те повече да спят.

Зора изгряла мрака • от залата прокуди

и рицарите Хаген • в постелите разбуди

да иде, който иска, • на меса в храма вън.

По християнски чу се • отвред камбанен звън.

Покръстен и езичник • нестройно сетне пяха —

личеше, че в един глас • на меса не вървяха.

Наскачаха момците • на Гунтер от постели,

да се черкуват всички • настойчиво пощели.

Застягаха се бодро • в одежда по-отбрана

от тази, дето рицар, • откликнал на покана,

е носил в царство чуждо. • „Какъв напразен труд!“

натякна Хаген — „Нужен • е облик вам по-друг.

Наясно сте какво се • зад приема тук крие.

Оръжие вземете • наместо рози вие

и с шлема заменете • елмазени шапели.

Кримхилда ни показа • коварните си цели.

Противник днеска в схватка • пред нас ще се изправи.

Не с ризи от коприна, • а с ризници корави,

и не с наметки скъпи, • а с щитове грамадни

да срещнем всеки, който • рече да ни нападне!

Владетели любезни, • роднини мои, воини,

тръгнете за към храма • на меса преспокойни.

Там Богу изплачете • и грижа, и беда

и сигурни бъдете, • че близка е смъртта.

Спомнете що в живота • сте сторили до днес,

пред Бога застанете • в смирение и с чест,

че Божията воля • чрез Божия намеса

ще отреди коя е • вам сетната ви меса.“

Владетели и воини, • поели с буден взор

към храма, бяха спрени • в пресветия му двор

от Хаген пак с подкана • да бдят с задружни сили:

„Не знае се що хуни • нам биха погодили.

Приятели, вий щита • сложете при нозе.

Недружелюбен поздрав • щом някой въздаде,

отвръщайте — съветва • ви Хаген — с люти рани,

та почит най-достойна • да найде храбростта ни!“

Подир с юнака Фолкер • отправиха се двама

напред да бъдат близо • до дверите на храма —

с лукавост там Кримхилда • могла би да опита

в навалицата сблъсък • суров да предизвика.

С красивата царица • пристигна цар Атила.

Изглеждаха разкошно • в одеждите от свила —

и те, и всеки рицар, • пристъпващ редом с тях.

Кримхилдиното воинство • надигна облак прах.

Стопанинът, когато • с оръжия съзря

бургундските си гости, • стъписано се спря:

„Приятелите мои • защо дошли са с шлема?

Обиди ли ги някой, • вината ще поема.

За всекиго ще има • заслужена разплата,

щом нему накърни се • сърцето и душата,

Мен жал ще е — да знае • и чуе моя зов:

каквото пожелае, • на всичко съм готов.“

„Не ни е“ — рече Хаген — • „тук никой наскърбил.

На мойте господари • е траен навик бил

на празненства да ходят • с оръжие до три дни.

Ще известим, щом сетим • деяния обидни.“

Добре дочу Кримхилда • на Хаген тез слова

и с колко неприязън • го стрелна след това!

Не щеше тя да каже, • че навикът чудат

на нея бил е още • в Бургундия познат.

Макар в ненавистта си • да бе се озлобила,

посмееше ли някой • да каже на Атила

що става, той предвардил • би бъдни крамоли.

Възгорда бе, та никой • не си го позволи.

Огромна воинска свита • със себе си доведе

царицата, но Хаген • и Фолкер нито педя

не мръднаха назаде, • що хуните нервира:

тя трябваше с момците • край тях да се провира.

На стражата придворна, • подразнена от смута,

пощя се тези двама • юнаци да избута,

ала нема куража • пред погледа на царя.

Тъй напънът утихна, • без спор да се разгаря.

След службата черковна, • след меса в Божи храм

от хуните мнозина • препуснаха оттам.

Кримхилда придружиха • и дами, и девойки,

и седемхилядната • дружина воини бойки.

С придворните си дами • приседна под аркада

Кримхилда до Атила • за негова наслада,

дошли да видят в двора • ездата как не спира.

Какви момци от странство • се впускаха в турнира!

Пристигнал там бе Данкварт, • маршал и рицар смел,

с оръженосци млади, • но също тъй довел

обозниците царски, • в Бургундия подбрани.

Конете нибелунгски • стояха оседлани.

Владетел, воин и рицар — • щом всеки кон възседна,

към тях отправи Фолкер • подканата поредна:

при схватките да спазват • бургундските си нрави.

В ездата сетне всеки • чудесно се представи.

Съветът на витяза • съвсем не ги подразни,

а в двора надойдоха • и други воини разни.

От сблъсък при ездата • оръжия трещяха.

Атила и Кримхилда • сред зрителите бяха.

Теодерих представен • бе с шестстотин момци,

готови да пресрещнат • бургундските бойци

в турнирна надпревара. • И щяха своя дял

да имат в нея, стига • да ги не бе възпрял.

Какви юнаци славни • прииждаха след тях!

Теодерих узнал бе • за техния ищах,

ала игрите с воини • на Гунтер забрани,

загрижен да не би да • произтекат злини.

Веронците току-що • оттеглили се бяха,

петстотинте юнаци • на Рюдигер стояха

с конете си на двора • и с щитове в ръка.

Той в Пьохларн предпочел би • да бъдеха сега.

Сред рицарите свои • маркграфът с коня мина,

приканвайки разумно • сърцатата дружина

да прекрати двубоя • в турнирното поле,

че хората на Гунтер • настроени са зле.

Отдръпнаха се също • и тези храбреци,

ала след тях нахлуха • тюрингските момци

и дръзките датчани • хиляда май на брой.

Трески хвърчаха вредом • от рицарския бой.

Препусна в набег Ирнфрид • до Хавард, смел юнак.

От Рейн дошлите гордо • очакваха ги пак.

Пресрещаха те всеки • тюрингец, що налита,

и с копие пробойни • нанасяха му в щита.

Дойде със свойто воинство • трихилядно и Бледа.

Атила до Кримхилда • сега се в брат си вгледа —

нали следяха взряно • те всяка кавалкада,

царицата с надежда • бургундец да пострада.

Ни Гибеке, ни Шрутан, • ездачи в хунски стил,

тъй както Рамунг, Хорнбог, • юнак не би надвил.

Срещу бургундци в напад • привеждаха телата,

от копия отломки • летяха до палата.

Но в крайна сметка всичко • бе шумна надпревара.

Звънтенето при сблъсък • на щитове накара

от екота и двор, и • палат да се разтриса,

где свитата на Гунтер • с признание сдоби се.

Така ги бе увлякла • голямата забава,

че по-обилна почна • под тях потта да става

през чула на жребците, • що бяха изтощили.

Но с хуните почтено • премерваха те сили.

Храбрецът Фолкер, рицар • и шпилман, се обади:

„Не смеят да разпалят • тез воини спор и свади.

Дочух към нас ненавист • таели уж без жал,

а по-изгоден случай • не би им се удал.

В конюшните да бъдат • жребците ни прибрани

и привечер“ — додаде — • „отново оседлани.

Да подновим турнира • навреме с шумна глъч и

наградата защо нам • Кримхилда да не връчи?“

Ала на кон яви се • натруфен воин така,

че би дори стъписал • и хунската войска.

С надежда да го зърне • любимата девица

гиздосан беше сякаш • на рицар годеница.

„Нима могъл бих образ • подобен да изпусна?“ —

извика Фолкер. — „Фукльо • такъв с езда изкусна

погубвам за поука! • Не би разуверила

с гнева си мен дори и • жената на Атила.“

„Не бива според мене“ — • продума Гунтер пръв. —

„Нападнем ли, преди те • да са пролели кръв,

ще ни винят, та нека • да почнат спора те.“

Все още до Кримхилда • Атила седнал бе.

„Аз също ще препусна“ — • тогава рече Хаген, —

„та рицари и дами • да видят ход параден,

ездата ни умела • и набезите бойни.

Не чакам тук награда • за Гунтерови воини.“

Но втурнат Фолкер в набег • пак с копие сега,

удави сетне дами • в небивала тъга —

натруфеният беше • прободен от юнака.

Подир жени, девойки • безчет това разплака.

Стремглаво с пет дузини • момци и свойта свита

препусна Хаген, без да • размисля и да пита,

подир гусларя, где се • юнаци горещяха.

Атила и Кримхилда • отблизо го видяха.

Не щяха без закрила • ни Гунтер, ни князете

гусларя да оставят • самин сред враговете.

Хиляда воини мигом • препуснаха напред

към подвизи с достойнство • в изкусен боен ред.

Едва-що воинът хунски • бе смъртно поразен,

отекна плач от близки • и вопъл нажален.

Те питаха: „Защо ли • и кой това го стори?“

„Гусларят Фолкер“ — някой • така им отговори.

Роднини на маркграфа • от хунските земи —

към щит и меч се всеки • веднага устреми.

Те Фолкер да погубят • напираха тозчас.

Стопанинът забърза • и той натам тогаз.

Сред множеството людско • настана суматоха.

На кон князете с Гунтер • пред залата дойдоха.

Бургундците умело • придърпваха юздите,

Атила пък зае се • да помири страните.

На воина мъртъв сродник • опечален край него

видя той с меч огромен, • присегна се и взе го

с размах към всички в ярост • и гняв околовръст.

„Какъв аз домакин съм, • щом вас обзела мъст

на госта ми, гусларя, • смъртта би причинила?

Злотворство то било би!“ — • провикна се Атила.

„Видях как воина хунски • да повали той дръзна,

ала не бе виновен — • жребецът му се плъзна.

Да бъдат всички гости • оставени на мира!“-

застъпи се за тях той. • Жребците да прибират

в конюшните дойдоха • оръженосци млади,

помощници усърдни • в турнирни кавалкади.

С приятелите влезе • стопанинът в палата,

на ничий гняв надежда • не даде за разплата.

Трапези наредиха, • поднесоха вода,

от Рейн дошлите все пак • долавяха вражда.

Преди да седнат всички, • измина много време.

Кримхилда се гнетеше • от собственото бреме:

„Владетелю веронски, • в съдбата ми нелепа

мен нужни са съвети, • закрила и подкрепа.“

Но Хилдебранд, витязът • прославен, заяви:

„Поще ли с нибелунги • разправа, да върви

без мене, който иска, • за всякаква награда.

От воини всепобедни • той може да пострада.“

Любезно отклони и • Теодерих молбата:

„Недейте настоява, • царице пребогата.

Родата ви не ми е • докарвала злина,

затуй срещу момците • не влизам във война.

На властелин съпруга • нередно е с охота

да въвлече в погибел • на сродници живота,

поели доверчиво • на гости в таз страна.

Не ще мъсти ръка ми • на Зигфрид за смъртта.“

С веронеца понеже • измяната не случи,

веднага обеща тя • на Бледа да получи

маркграфството на Нудунг, • загинал нявга в свада.

Убит от Данкварт, Бледа • не стигна до награда.

„На помощта ви, Бледа, • разчитам“ — рече тя. —

„Виновните, загдето • беда ме сполетя,

убийците на Зигфрид, • мъжа любим, са тука.

Вам в дълг ще съм, в мъстта си • постигна ли сполука.“

„Боя се, господарко“ — • в ответ й рече Бледа, —

„Атила дързостта ми • към тях да не съгледа.

От ближните ви всеки • посрещна той с отрада —

ако злина им сторя, • не чака ме пощада.“

„О, не! От мен, юнако, • очаквайте добро —

в награда обещавам • и злато, и сребро

ведно с девойка мила, • на Нудунг годеница,

за нежните ви ласки • достойна хубавица.

Земя ще предоставя • аз с всички твърдини

вам, рицарю, да има • пред вас блажени дни,

маркграфството на Нудунг • припадне ли се вам.

Обета изпълнявам • докрай аз, щом го дам.“

Едва-що чул бе Бледа • наградата каква е,

девойката харесал, • започна да мечтае

да я заслужи честно • и в рицарски двубой.

Затуй прости се воинът • подир с живота свой.

Сега да иде, рече, • отдето е дошла:

„Преди да се усетят, • ще вдигна крамола.

Дължи за злото Хаген • разплата вам достойна.

Ще доведа завързан • при вас на Гунтер воина!“

Момците си подкани: • „Вдигнете се на крак!

С оръжие ще тръгнем • срещу коварен враг.

Жената на Атила • не ще го нам спести

да жертваме живот ний • за нейни теготи.“

Щом Бледа свойто воинство • решително събра,

царицата се върна • на пищната софра

при властния Атила • и неговата свита.

Но в пъкленост безмерна • тя взе да се заплита.

Понеже крамолата • дотук не се зачена,

Кримхилда рече с болка • в сърцето си таена

веднага на Атила • да доведат отрока.

Нима жена в мъст може • да бъде тъй жестока?

И хуни четирима • поеха начаса

потомъка, принц Ортлиб, • при тях да донесат

на царската трапеза, • где Хаген също бе.

Злостта му тъй погуби • невръстното дете.

В мига, когато царят • богат сина си зърна,

към своите роднини • той благо се обърна:

„Приятели, туй мой и • на вашата сестра

отрок е. Нека бъде • за вас вестта добра:

У него на рода му • запази ли се нрава,

юнак ще бъде силен, • богат, с десница здрава.

Тогаз на Ортлиб също • вий бихте се опрели.

От мен земи дузина • ще има, порасте ли.

Затуй, понеже знам аз • добрата ваша воля,

щом яхнете обратно, • желал бих да помоля

на Рейн да отведете • и своя сестрин син,

да бъдете грижовни • към него до един.

Отчуйте го в почтеност, • дордето възмъжее.

Вразите застрашат ли • земята ви, добре е

от помощ да ви бъде • левентът за разплата.“

До него и Кримхилда • изслуша му словата.

„Един ден, порасте ли“ — • тук Хаген се обади, —

„на тез витязи бил би • опора в спор и свади,

но царят млад, изглежда, • от гибел застрашен е,

та в двора му запътен • не ще ме видят мене.“

Стъписано към него • погледна властелина.

Дочутото макар и • безмълвно да подмина,

сърцето му се стегна • в тъга от тези думи.

Едва ли Хаген бил би • настроен да се глуми.

С прокобата на Хаген • към Ортлиб цар, князе

покрай Атила горест • немалка ги обзе,

загдето изтърпяха • обидата му пряка.

Не знаеха те орис • каква подир го чака.

XXXII епизод
Как Данкварт убива Бледа

Изпълнил бе момците • на Бледа воински плам.

От тях хиляда тъкмо • отправяха се там,

где Данкварт бе приседнал • с оръженосци млади.

Вражда сред тях покълна, • повдигнаха се свади.

В мига, когато Бледа • доволен се добра

до воините на Данкварт • край дългата софра,

маршалът поздрави го • всред весел глъч и врява:

„На що ли вам дължим ний • тук вашата поява?“

„Не съм дошъл за поздрав • и дружеска беседа.

Да ви погубя идвам“ — • отвърна остро Бледа. —

„Понеже Зигфрид жертва • на брат ви Хаген стана,

на хуните дължите • разплата за измяна.“

„О, не!“ — извика Данкварт, — • „Не бива, драги княже,

тоз прием височайши • погром да се окаже.

Невръстен бях, когато • бе Зигфрид усмъртен.

Царицата ви в що ли • сега упреква мен?“

„Не знам в какво, ни що ли • било е някогаж,

но дело е на Хаген • и Гунтер, сродник ваш.

Горко вам, чуждоземци, • не ще се вам понрави

да бъде за Кримхилда • възмездие смъртта ви!“

„Комай“ — додаде Данкварт — • „не щете да склоните?

Ех, жалко, дето аз пък • не си спестих молбите.“

Той скочи от софрата • и в миг с ръка чевръста

изтегли меч огромен • от ножница на кръста.

Стовари го връз Бледа • със сила толкоз злостна,

че тутакси в нозете • главата му се просна.

„Да ти е“ — Данкварт каза — • „туй утринен подарък

на Нудунг за момата, • пощял с мерак немалък!

Рекат ли пак да бъде • в награда задомена,

жених да я не чака • от нас невъзмездена.“

Довереник бе нему • сред хуните един

донесъл що замисля • владетелката им.

А воинството на Бледа, • смъртта му осъзнало,

с размахан меч влетя край • безжизненото тяло

насрещу млади гости • в препълнената стая.

Подире не един се • за случката разкая.

Гръмовно Данкварт викна • на свойте подчинени:

„Видяхте, млади воини, • що на глава дойде ни.

Приели на Кримхилда • любезната покана,

мислете като гости • за своята отбрана!“

Без меч които бяха, • завчас изпод скамейки

повдигнаха подножни • поставки и громейки

противници не щяха • да мрат без съпротива.

От всеки техен удар • взе шлем да се пробива.

Поведоха неравна • ожесточена бран

оръженосци, всеки • и в кръв, и в пот облян.

Натрапниците бяха • прогонени навън,

а петстотин лежаха • от тях във вечен сън.

Униние обхвана • момците на Атила

веднага щом мълвата • се бе разпространила

за гибелта на Бледа • и хуни всред палата.

С юнаци млади бил ги • избил на Хаген брата.

Не чул бе още царят • вестта за брата свой,

когато гневни хуни • две хиляди на брой

оръжието взеха • (че другояче как?)

и младите юнаци • изтребиха докрак.

Изменно хунско воинство • пред сградата застана —

подслон на чуждоземци, • стъкмени за отбрана.

Но смелост що чини, щом • обречени са веч?

И ето подир миг се • поде страхотна сеч.

Пред вас сега чутовност • и ужас ще възпея,

че деветхилядите • бойци умряха в нея

ведно на Данкварт още • с дузината витязи.

Самин се пред вразите • единствен той опази.

Заглъхна грохот страшен, • настана тишина.

Оглеждайки се, Данкварт • юнакът смел съзна:

„Погром добри другари • за жалост порази,

съвсем самин останах • пред моите врази.“

Понеже меч към него • насочил беше всеки,

той техните любими • ориса с дни нелеки.

Прихванал щита долу, • високо го изправи

и с кръв оплиска брони • и ризници корави!

„Боли от таз несрета“ — • синът на Алдриан

пророни. — „Хунски воини, • след непосилна бран

дръпнете се да вдъхна • отвънка струя свежа.“

И да пристъпва гордо • видяха те младежа.

Едва-що бе отдъхнал, • от боя изнурен,

и меч отново звънна • по неговия шлем.

Невиждалите още • десницата тъй веща

на тоз бургундец стръвно • се втурнаха насреща.

„Да щеше Бог да имам • вестител свой аз днес,

при брат си Хаген бих го • проводил с тази вест:

в беда съм, застрашен от • витязи с брой неведом.

Той мен ще ме избави • или ще падне редом.“

От хуните дочу се: • „Вестител ще си ти,

щом мъртъв отнесем те • с теб брат да се прости.

Ще го е Хаген горест • такава покрусила,

каквато ти донесе • на царя ни Атила.“

„Назад“ — извика Данкварт — • „и спрете таз заплаха,

че ризници немалко • от мен се в кръв обляха.

Ще отнеса вестта аз • на мойте господари

ведно с скръбта, що толкоз • дълбоко ме попари.“

Така ги бе наплашил • сред бой и крамоли,

че меч да вдигне никой • не се май осмели.

Замятаха тогава • те копия към щита,

дорде под тежестта му • той почна да залита.

Да го сломят уж щяха, • без щита щом остана,

а в колко шлема още • отново зейна рана

и всеки строполи се, • решил да го сразява!

Затуй юнакът Данкварт • сдоби се с нова слава.

От две страни тоз натиск • насреща му не спря, но

загина всеки, който • се втурваше припряно.

Срещу вразите свои • той стори чудеса

като глигана, спипан • от хрътките в леса.

Отново пътят беше • след него в кръв облян.

Кога ли воин извършвал • е подвиг по-голям

от този, той когато • потегли към палата?

Юнашки чак дотам се • добра на Хаген брата.

Трапезник, виночерпец • на място в миг застана,

щом чу звъна на меча. • Захвърлен бе стакана,

блюдото с вкусна гозба • за гостите готова.

На стълбите го срещна • враждебна сила нова.

„Защо насам търчите?“ — • запита уморено. —

„Нима не е вам ясно • било разпоредено

на гости, господари • блюда да поднесете?

Аз вест държа да кажа • на царя и князете.“

На всеки, дръзнал нему • там път да му препречи,

нанасяше той удар • такъв страхотен с меч и

в уплахата си всички • отстъпиха нагоре.

Така със свойта смелост • чутовен подвиг стори.

XXXIII епизод
Как бургундците се бият с хуните

До дверите щом Данкварт • достигна след това,

слугите на Атила • към кротост призова.

Одеждата му беше • от кръв по аленяла,

огромен меч държеше • в ръка изнемощяла.

Към воин един извика • тогаз със силен глас:

„Несретата ни искам • пред Бога и пред вас

да известя аз, братко. • Дорде си тук седите,

в подслона наш избиха • без жал докрак момците.“

„Чии са“ — рече Хаген — • „делата недостойни?“

„На властелина Бледа • и неговите воини.

Но нека да се знае: • наказан бе от мен —

от меч в ръката моя • бе той обезглавен.“

Витязът Хаген вметна: • „Не е беда голяма.

Вестта за него щом се • разчуе вредом, няма

да жалят знатни дами, • узнаят ли, че той

юначна смърт е имал • от меча на герой.

Ала защо сте, братко, • такъв окървавен?

Мен чини се, че май сте • опасно наранен.

Дали не се навърта • злосторникът тъдява?

Не го ли дявол пази, • очаква го разправа!“

„Добрах се здрав и читав, • а кървите по мен

от рани са на други, • които в този ден

ръката ми погуби. • Не са един и два,

та броя им под клетва • не ще да назова.“

„Идете“ — рече Хаген — • „край дверите на стража,

да не посмеят хуни • навън да се покажат!

Аз сметка ще подиря • от воини именити

оръженосци наши • защо са там затрити.“

„Налага ли се стражник • да бъда аз край двери,

по-доблестен от мене • не ще се друг намери.“

До стълбите отиде • внимателно да бди,

за воини на Кримхилда • подготвяйки беди.

„Учудено се питам“ — • подхвана Хаген — „що ли

пък хуните си шушнат. • Замислят май неволи

за оногова, дето • заварди двери с чест и

донесе нам, бургундци, • печалните си вести.

Отдавна все говорят: • Кримхилда не могла

в сърце да превъзмогне • ни мъка, ни тегла.

Да пием царско вино • на мъртвите за помен

и най-напред за принца, • от хуните отломен.“

Витязът Хаген Ортлиб • с един замах посече,

та кръв от острието • в дланта му чак се стече.

Главата отлетя на • царицата във скута.

Сред рицарите схватка • надигна се нечута.

С наставника на Ортлиб • той с меч в ръцете здрави

и с ловкия си удар • без милост се разправи:

главата му отхвръкна • набързо пред софрата —

за грижите към принца • окаяна отплата.

Това, че пред Атила • да свири той съзря

на гуслата си шпилман, • гнева му не възпря

и шпилманът без дясна • ръка тогаз остана:

„Загдето ни донесе • в Бургундия покана!“

„Горко ми!“ — шпилман Вербел • над гуслата изплака. —

„Не съм злина аз сторил • до днес на вас, юнака!

Заръка носех честно • от нашата царица,

а как сега ще свиря • на гусла без десница?“

Че нямало да може • безрък да свири Вербел,

не бе го еня Хаген. • Сред рицари подел бе

безжалостна разправа • в палата на Атила.

Мъстта сега го беше • напълно разлютила.

Храбрецът Фолкер скочи • иззад трапезен кръг

и също развилия се • с гусларския си лък.

Тъй звучно този шпилман • засвири, без да спре, че

сред хуните огромна • омраза си навлече.

Наскачаха князете • и Гунтер от софрата

несрети да предвардят, • дошли от крамолата,

но яростта на Фолкер • и Хаген тъй порасна,

че не смириха никак • те свадата ужасна.

Владетелят от Рейн пък, • видял, че не престава

кавгата, сам се включи • в жестоката разправа:

отвори люти рани • през ризниците вражи

и смогна сръчността си • геройски да покаже.

Княз Гернот, рицар снажен, • в борбата се намеси,

на хуните погибел • болезнена донесе

на меча с острието, • от Рюдигер дарен.

Що воини на Атила • погуби този ден!

И Гизелхер се втурна, • на Ута син най-млад,

с оръжие притисна • ведно със своя брат

момците на Атила • от хунската земя

и подвизи чутовни • да стори съумя.

И цар, и княз, и воини, • макар и бой повели,

при все това не бяха • от Гизелхер по-смели.

Срещу вразите техни • той биваше все пръв

и падаха мнозина, • обагрени от кръв.

Атиловите воини • се бранеха юнашки,

размахали обаче • лъщящите си шашки,

сновяха техни гости • през царския салон.

Отекваше сред трясък • отвред предсмъртен стон.

Напираха да влязат • другарите им тука,

ала с нищожна само • до дверите сполука.

Излезли биха други • от тоз злокобен звън —

не пусна никой Данкварт • ни вътре, ни навън.

Отпред борбата стана • съвсем разгорещена

и често звън ехтеше • от удар върху шлема.

В беда изпадна Данкварт, • затуй бе тъй загрижен

в предаността си брат му • сега за своя ближен.

Към Фолкер викна Хаген: • „Съзирате ли вие,

юнако, как се брат ми • с витязи хунски бие?

Приятелю, идете • натам да го спасите,

преди да го загубим, • посечен от вразите.“

„Отивам незабавно“ — • гусларят Фолкер рече

и през палата мигом • с лъка си се завтече.

Ръката му неспирно • размахваше кинжала,

заслужил на момците, • дошли от Рейн, похвала.

Храбрецът Фолкер рече • на Данкварт: „Вие днес

неволи в изпитните • преодоляхте с чест.

От брат ви бях помолен • вам помощ да окажа.

Завардите ли вънка, • аз вътре ще съм стража.“

Избра смелецът Данкварт • на стража да е вънка.

Оттам отново звучно • оръжие задрънка —

на стълбището всеки • възпираше той пак,

тъй както вътре Фолкер, • бургундският юнак.

Гусларят се провикна • през грохота към Хаген:

„Салонът е заварден, • приятелю прославен.

Залостени са двери • на двама ни с ръцете

досущ като с хиляда • затъкнати резета!“

Щом Хаген зърна Фолкер • как дверите залости,

на гръб преметна щита • изтъкнатият гост и

за стореното почна • тепърва да мъсти

без искрица надежда • за своите врази.

Владетелят веронски — • понеже бе видял,

че шлем пред воина Хаген • не ще остане цял, —

извика, амелунгът, • върху скамейка качен:

„Тук Хаген виночерпец • оказва се най-мрачен.“

Стопанинът изпаднал • бе сякаш и в тревога

(да му погубват нагло • приятели тъй много!),

и в уплах сам дали от • врага се би спасил.

Какво от туй, че царят • в страната си той бил?

Кримхилда пък молба към • Теодерих отправи:

„На двора амелунгски • зарад добрите нрави

оттук да се измъкна • на мен вий помогнете,

че мъртва съм, на Хаген • попадна ли в ръцете!“

Теодерих отвърна: • „Царице благородна,

за себе си загрижен, • на вас как да помогна?

Дружината на Гунтер • е толкоз ядовита,

че никому не мога • сега да съм защита.“

„Теодерих, за Бога • и рицарска прослава

вий доблест проявете, • каквато подобава!

Навън ме изведете, • дорде съм още жива.“

Тревогата започна • и нея да надвива.

„Добре, ще се опитам • от помощ да съм вам.

Ожесточени воини • с такъв юнашки плам

не съм отколе виждал. • Та вижте кръв от шлем

как бликва, щом той бива • от меча разломен!“

Витязът мигом викна • с все сила до възбог.

Гласът му, вред отекнал • като ловджийски рог,

от зубър нявга носен, • палата чак разтресе.

В стъписването бързо • Теодерих съвзе се.

Едва-що доловил бе • гласа му да звучи,

към него Гунтер впери • сред кървав бой очи:

„Теодерих“ — той рече — • „такъв вик щом надава,

то негов воин навярно • е паднал в таз разправа.

Възкачен на трапеза, • той ръкомаха май.

Приятели, дошли от • бургундския ни край,

борбата прекратете • да видим и да чуем

какво сме навредили • на рицаря тъй буен!“

Дочувайки молбата • и царската му воля,

пообуздаха меча • те тутакси сред боя.

Наложиха си силом • размах да прекратят,

а Гунтер заразпитва • защо е бил викът:

„Владетелю веронски, • що сторено е вам

от моите юнаци? • Готов съм да ви дам

възмездие за нещо • неволно причинено.

Щета вам нанесат ли, • ще жаля съкровено.“

„Щета не сещам“ — рече • Теодерих, — „но нека

помоля да изляза • под вашата опека

ведно със свойта свита • от тази зала вън.

Признателен подире • безкрайно вам ще съм.“

„Но как“ — запита Волфхарт — • „ще молите вий гости?

Макар и двери здраво • гусларят да залости,

ний пак ще ги разтворим • дори с саморазправа.“

Теодерих отсече: • „И дума да не става!“

„Ще позволя тогава“ — • цар Гунтер пък склони —

„да изведете всеки • навън от тез стени,

ала вразите хунски • да си останат тук:

злина в земите техни • не ми е сторвал друг.“

Теодерих му кимна • и под ръка прихвана

царицата, обзета • от паника голяма.

Поведе и Атила • веронският герой

ведно със свойте воини • към шестстотин на брой.

„Защо да не излязат • от сградата и други

с готовността да бъдат • на вашите услуги?“ —

тъй Рюдигер, маркграфът, • запита. — „Нека знаем

с приятели мирът ни • дали е дълготраен.“

Дойде ответ бургундски • от Гизелхер тогаз:

„На мир почтен и траен • разчитайте от нас,

сами щом верността си • и вий не нарушите.

А с воинството си може • без страх да си вървите.“

Граф Рюдигер напусна • салона, без да чака.

Последваха го верни • над петстотин юнака,

пристигнали от Пьохларн, • приятели и свита.

Какви беди пък Гунтер • подир от тях изпита!

Теодерих дордето • извеждаше Атила,

подири рицар хунски • край двамата закрила,

но таз намяра с удар • гусларят провали —

главата му в нозе им • след миг се търколи.

Пред сградата Атила • назаде се извърна

и — взрян във Фолкер — мисъл • изрече най-кахърна:

„Горко ми с тези гости, • с неволя страховита

глави на мои воини • да виждам как политат!

Пропадна празненството“ — • додаде царят благ. —

„Юнак на име Фолкер • вилней край оня праг

като глиган в шумака, • а казват шпилман бил.

От дявола с късмет аз • голям съм се спасил!

Коварна песен пее, • размахва лък червен,

звукът му кара воина • да падне усмъртен.

Каква вина тоз шпилман • вменява ни не знам,

но гост такива грижи • не е създавал нам.“

Комуто разрешиха, • излязъл беше вън.

Отвътре се разнесе • отново страшен звън.

За сторена неправда • пак гостите мъстяха.

Що шлемове пред Фолкер • и тук не устояха.

А Гунтер, цар прославен, • се взираше в тоз смут:

„Дочувате ли, Хаген, • гусларят ни прочут

как свири, щом понечи • вън воин да се покаже?

На гуслата лъка си • неспирно ален маже.“

„Неловко ми е, гдето“ — • тъй Хаген отговори, —

„в двореца все седял съм • от него ранг по-горе.

Завърнем ли се живи • и този път ний двама,

съратници по-верни • от нас в живота няма.

Ала и вам е Фолкер, • царю, най-предан в бой,

заслужвайки достойно • сребро и злато в брой.

С лъка дори стомана • прорязва и пробива,

на шлемовете снема • украсата красива.

Гуслар не съм аз виждал • по-дързък и напет

от Фолкер, който в схватка • и днес бе най-отпред.

Отеква песента му • през шлема в люти рани.

Доспехи и жребци е • заслужил най-отбрани.“

От хуните, в салона • присъствали тоз ден,

на ни един животът • не беше пощаден.

Звънът съвсем утихна • и меча бяха свели,

щом нямаше противник, • бургундски воини смели.

XXXIV епизод
Как изхвърлят мъртвите от салона

Приседнаха момците — • умора ги обзе,

но не подвиха Фолкер • и Хаген миг нозе.

Смелчаците, опрени • на здрави щита два,

разменяха в беседа • край дверите слова.

А Гизелхер извика, • бургундец благороден:

„Приятели, за отдих • часът не е най-сгоден.

Вий мъртвите ще трябва • навън да изнесете.

Нас пак ще ни нападнат, • уверени бъдете,

и трупове не бива • в нозе ни да лежат.

На хуните, преди те • докрай да ни сломят,

да причиним бих искал • отново тежки рани.

Това“ — додаде князът — • „е засега целта ми.“

„Честит съм“ — вметна Хаген — • „с подобен господар.

Съветът му напомня • съвет на рицар стар,

а днеска бе изречен • от младия ни княз.

Ликувайте, бургундци, • той гордост е за вас!“

Съветът бе послушан. • Понесоха през прага

те седем хилядите • загинали веднага

да ги нахвърлят вкупом • по стръмни стъпала.

Завайкаха се близки • в тълпата придошла.

Сред мъртвите лежаха • телата на ранени,

та можеше чрез грижи • да бъдат и спасени,

но падайки надолу, • починаха мнозина.

Роднини заридаха • съвсем не без причина.

Гусларят Фолкер рече, • напет и храбър мъж:

„Сега се уверявам • в дочуто неведнъж:

че хуните се вайкат • като жени от страх,

наместо да избавят • ранените край тях.“

Един маркграф повярва • на този призив скверен.

Видял роднина в кърви, • реши добронамерен

с ръце да го обгърне • и сетне отведе,

но от гусларя смъртно • той поразен биде.

Останалите мигом • удариха на бяг,

проклинайки в гусларя • свой най-отявлен враг.

И копие политна • към него със закана,

но той ръка протегна • и с лекота го хвана.

Подир го запокити • назад далече в двора

да видят и да помнят • Атиловите хора

догде ли в безопасност • те биха приближили.

Тълпата се стъписа • от неговите сили.

Пред хилядите, дето • край сградата дойдоха,

отново Фолкер с Хаген • изкараха пройдоха

владетеля Атила. • Но миг подир това

навлякоха си грижи • те с дръзките слова.

„На царя подобава • да бъде образец

за воините си“ — Хаген • поде. — „Да е храбрец,

каквито господари • аз имам: в битка първи

те шлема разломяват • със меч, обливан в кърви.“

Атила бе храбрец и • към щита се присегна.

„Бъдете по-разумен“ — • Кримхилда рече бледна. —

„Препълнен щит със злато • на тях вий предложете,

че стигне ли ви Хаген, • за смърт се пригответе.“

Ала храбрец бе царят • почти неудържим.

Владетел днешен с него • едва ли е сравним.

Възпряха го, притеглян • за ремъка на щита,

а Хаген заядливо • не спираше да пита:

„Не виждам друго родство“ — • натякваше му той —

„със Зигфрид да ви свързва, • освен че тоз герой

Кримхилда беше любил, • преди тя вас да вземе.

Отде, царю неверен, • покълна злост към мене?“

Царицата, щом Хаген • дочула бе какви

злословия редеше, • така се разгневи,

загдето я одумва • пред воини на Атила,

че нов кроеж за госта • си беше наумила.

Кримхилда рече: „Който • в двубой се с Хаген справи,

надвие го и мене • главата му представи,

препълнен щит със злато • от мен ще има в дар

и на земи с градища • ще стане господар!“

„Не знам“ — гусларят вметна — • „причината каква е,

че рицари достойни • така се колебаят,

кога им се предлага • дори голям залог.

Би трябвало Атила • да бъде с тях по-строг.

Смелчаците, които • ядат на царя хляба,

но в нужда го зарязват • и втурват се да бягат,

изглеждат малодушни • сега пред толкоз хора.

От себе си те нивга • не ще свалят позора.“

XXXV епизод
Как загива Иринг

Маркграфът датски Иринг • тогава подчерта:

„В живота си неспирно • съм служил на честта.

Що подвизи пък в битки • успявал съм да сторя —

оръжието дайте, • аз с Хаген ще се боря!“

„Не ви съветвам“ — Хаген • отвърна, — „ала щом

решен сте, отдръпнете • вий хуните с добром.

Нахълтат ли в салона • от тях тук двама-трима,

по стълбите очаква • ги смърт неумолима.“

„Това не ме тревожи“ — • бе Иринг упорит. —

„До днес в опасни схватки • нали не съм убит,

аз с меча си решен съм • самин да ви надвия.

Какво като редите • слова за вас самия?“

Въоръжиха Иринг, • а също Ирнфрид — млад

тюрингец, но смелчага, • и Хавард белобрад

ведно с хиляда други • от воините на двора.

На Иринг пожелаха • да бъдат те опора.

Гусларят в миг видя, че • момци дружина цяла

предвождана от Иринг • към тях се бе задала.

Пристегнати лъщяха • им шлемовете здрави.

Храбрецът Фолкер взря се • и гневно се изправи:

„Току-що Иринг вам се, • юнако Хаген, врече,

че тръгвал сам-самичък • да ви надвие с меча.

Витяз не уважавам, • когато подведе ни —

задал се е с хиляда • момци въоръжени.“

„В лъжа не ме корете“ — • им викна тоз васал

на Хавард. — „Ще изпълня • обета, що съм дал.

От страх не се отмятам • и пак повтарям вам:

свиреп бил Хаген, зная, • но ще го срещна сам.“

Помоли Иринг близки • и воини до един

да го оставят Хаген • да срещне сам-самин.

Възпротиви се всеки, • комуто бе известен

бургундецът наперен • със своя нрав нечестен.

Но ето че склониха • и воините накрая,

когато убеди ги, • че в битка като тая

ще защити честта си. • Тогава се зачена

между витязи двама • борба ожесточена.

Сърцатият датчанин, • предпазил се зад щита

и копието вдигнал • в готовност да налита,

към Хаген се завтече • пред царския салон

и скоро се разнесе • оттам страхотен звон.

Те копията първо • запратиха с все сили,

до ризниците прорез • през щита им пробили.

Строшените им дръжки • отхвръкнаха далече,

а пък смелците с ярост • посегнаха към меча.

Мощта на Хаген беше • като че непристъпна.

От удари на Иринг • салонът чак потръпна,

двубоят им отекна • и в кули, и в палата,

ала остана нему • несбъдната мечтата:

Противника си Иринг • не смогна да рани.

Юнакът към гусларя • тогаз се устреми,

надявайки се с удар • умел да го надвие,

но опитният Фолкер • успя да се прикрие.

По щита с удар той пък • отвърна му така,

че стяга излетя под • гусларската ръка.

Коварен бе, та Иринг • и него изостави —

към Гунтер, друг бургундец, • подире се отправи.

И двамата витязи • еднакво силни бяха.

Но в сблъсъка си Гунтер • и Иринг не успяха

да стигнат до жестока • и кървава разправа.

Предпазваше ги броня • и ризницата здрава.

Към Гернот тръгна Иринг, • щом Гунтер не затри.

От бронята му с меча • изкарваше искри,

но силният бургундец • към набег сам премина

и храбрият съперник • без малко не загина.

Чевръсто той отскочи • от княза и без страх

погуби четирима • бургундци със замах,

дошли от Вормс на гости • със свитата отбрана.

Тогава гняв безмерен • и Гизелхер обхвана.

„За тези четирима, • лежащи вам в нозете,

повярвайте от мене • вий мъст ще понесете,

юнако датски, мигом!“ — • извика Гизелхер и

след удара му Иринг • на пода се намери.

От меча той съборен, • в кръвта се строполи

и всекиму се стори, • че воинът надали

нанесъл пак би удар, • било то и един.

Ала пред княза паднал • бе Иринг невредим.

След удара по шлема • от звън зашеметен,

храбрецът възнак беше • се проснал и съвсем

като в несвяст изпаднал • той дишаше едва.

С един замах постигнал • бе Гизелхер това.

Замайването щом бе • преминало почти

и постепенно щом се • датчанинът свести,

помисли си: „Аз жив съм, • дори не съм ранен,

но Гизелхер, узнах го, • по-силен е от мен.“

От две страни вразите • дочу той без отрада.

Да знаеха, че жив е, • как щеше да пострада!

Щом Гизелхер до него • не беше вече сам,

реши се да избяга • той някак си оттам.

Неудържимо скочи • внезапно от кръвта,

добре дошла отново • му бе чевръстостта —

затича се навънка, • но пак се с Хаген сблъска

и удар му нанесе • с десницата си дръзка.

Закана ревна Хаген: • „На смърт си ти обречен,

лукавият не те ли • брои за подопечен!“

Ала рани го Иринг • през гуглата под шлема.

Постигна го чрез Васке — • меч с име и емблема.

Когато Хаген сети • получената рана,

той също меч размаха • в ръка необуздана.

Датчанинът побягна • на Хавард при момците

по стълбите, преследван • от Хаген по петите.

Храбрецът Иринг с щита • главата си прикри,

но с удар да отвърне • не смогнал би дори

и стълбите да бяха • трикратно по-големи.

Как шлемът му блестеше • в безброй искри червени!

Благополучно Иринг • при свойте се прибра.

Веднага и Кримхилда • узна вестта добра,

че нему в схватка с Хаген • сполука се удала.

Затуй и височайша • изказа му похвала:

„Дано Бог възмезди ви, • юнако смел, загдето

мен вдъхнахте утеха • в душата и сърцето.

Аз ризницата виждам • на Хаген с кръв пропита.“

Царицата любезно • пое от него щита.

А Хаген се обади: • „Пестете си хвалбите!

Опита ли повторно, • тогаз ще поздравите

храбреца, щом се върне • при вас непобеден.

Не е успех таз рана, • нанесена на мен.

Че ризницата моя • от нея аленее,

сред рицарите ваши • ме кара смърт да сея.

Но рицарят на Хавард • най-много ме гневи —

с драскотина спечели • признанието ви.“

Датчанинът, от вятър • облъхван, пот изтрил,

в отмора беше шлема • единствено свалил.

За подвига му всички • говореха с възхита.

Маркграфът Иринг дързост • възвишена изпита

и ето че извика: • „Оръжия за мен

наново донесете • да видя поразен

витязът злонамерен • ще бъде ли тоз път.“

Приятели решиха • здрав щит да му дадат.

За бой стъкмен юнакът • бе още по-добре

и с копие дебело • към схватка пак пое,

с което наумил бе • да се разправи с Хаген.

Очакваше го горе • противник кръвожаден.

Ала витязът Хаген, • обзет от ярост бурна,

по стълбите надолу • нетърпелив се втурна

с размахан меч — мъстта го • дотам бе настървила.

На Иринг не помогна • ни опитност, ни сила.

И огненочервени • припламваха искри

при удар пак по щита. • А с меча си дори

на Хаген се удаде • през ризница и броня

неизцерими рани • да причини на оня.

В мига, когато Иринг • усети се ранен,

той щита попривдигна • почти до своя шлем

с увереност, че бива • дотолкоз да пострада,

ала на Гунтер воинът • срази го без пощада.

В нозете си съгледа • той копие и пак

заметна го към Иринг, • към датския юнак.

В главата го улучи, • съвсем не се помая —

така витязът Хаген • надмогна го накрая.

Едва добра се Иринг • при своите датчани.

Преди дори и шлема • да му свалят смълчани,

те копието нему • измъкнаха — така

смъртта дойде за жалост • на близки и войска.

Угрижена към него • царицата закрачи,

дойде юнака Иринг • тя също да оплаче.

Приведена печално, • проронваше сълзи,

пред сродници пък воинът • ней почит изрази:

„Плачът не ще помогне, • владетелко изкусна,

света аз подир малко • сразен да не напусна.

Смъртта мен с тези рани • не би ми позволила

и занапред да служа • на вас и на Атила.“

Тюрингци и датчани • предупреди тогава:

„Царицата нам злато • в награда обещава,

ала сред вас не вярвам • аз някой да го вземе —

посегне ли на Хаген, • от гибел застрашен е!“

От смъртна бледност вече • белязан бе ликът

на воина храбър Иринг. • Ни миг да отрекат

датчаните, че рухва • на Хавард тоз васал,

не можеха и в битка • се спуснаха с печал.

От Хавард съпроводен, • пред сградата пристигна

с момци хиляда Ирнфрид. • И вредом се надигна

ужасна тупурдия — • що копия запрати

отборът им тогаз към • бургундците сърцати!

С безстрашие се Ирнфрид • към шпилмана завтече,

ала неволя тежка • без време си навлече.

Гусларят благороден • със своя войнствен нрав

замахна и разби на • ландграфа шлема здрав.

Отвърна Ирнфрид с удар • към шпилмана навъсен,

та ризницата чак му • по брънките разкъса

и огнен пламък сякаш • че бронята обзе,

но мъртъв падна графът • в гусларските нозе.

А Хавард срещу Хаген • се беше озовал.

Съзреше ли ги някой, • би слисано видял

как удар подир удар • нанасят, но, уви,

ръка бургундска също • и Хавард умъртви.

Датчани и тюрингци, • щом свойте господари

загубиха в двубои, • те — който как завари —

до дверите нагоре • се устремно добраха.

Що шлем, що щит пробити • и разломени бяха!

„Пуснете ги да влязат“ — • тъй Фолкер призова, —

„че иначе не би се • створило онова,

което въжделеят. • Очаква ги разправа —

с живот се плаща туй, що • царицата им дава.“

Те в залата едва-що • нахлули бяха смело,

под напора мнозина • така склониха чело,

че падаха сразени • от меч в ръката бърза.

И Гизелхер до Гернот • двубой с врази завърза.

Лъщящи остриета • отново засвистяха.

Нахълтали хиляда • и четирима бяха,

не оцеля обаче • един-единствен даже.

Геройство смогна всеки • бургундец да покаже.

Подир шумът заглъхна • и тишина настана,

ала не спря да блика • кръвта от всяка рана

на мъртвите, потекла • по улей край стените.

Надви сърцатостта на • далеч от Рейн дошлите.

Поседнаха за отдих • бургундци морни пак,

без меч и щит в ръката • за миг подвили крак.

На пост гусларят храбър • се взираше край двери

дали и друг не тръгва • с тях сили да премери.

Скърбеше цар Атила • със своята съпруга;

жени, девици участ • не стигна ги по-друга:

смъртта бе съзаклятен • противник като че ли,

та гостите им жертви • да вземат още щели.

XXXVI епизод
Как царицата накарва да запалят залата

„Свалете шлема“ — рече • пък Хаген, смел витяз.

„С другаря си поемам • охраната над вас.

Ще известя на цар и • князе, ако срещу ни

понечат пак да тръгнат • Атиловите хуни.“

Момците с шлем развързан • след миговете знойни

насядаха направо • връз падналите воини —

върху телата, в кърви • преди от тях облени.

За знатни гости грижи • не бяха отредени.

Преди да мръкне още, • владетел и царица

подканиха войската • отново да опита.

Откликнаха се хуни • към двайсет хиляди,

с готовност да се бият, • тъй както по-преди.

Те с гостите подеха • повторно грозна рат.

Откъм князете Данкварт — • смелец, на Хаген брат,

към дверите се втурна • като на смърт обречен,

но вън излезе, без от • врази да бе посечен.

С нощта дойде и краят • на лютата разправа.

Бургундци в бран, каквато • на рицар подобава,

отбиха устрем хунски • в тоз дълъг летен ден.

Пред тях един юнак ли • лежеше усмъртен!

При поврат-слънце почна • Кримхилда да мъсти:

за болката в сърце си • живота покоси

на сродници най-близки • и още много воини.

Атила пък лишен бе • от радости достойни.

Денят отминал тласна • към размисли в тревога:

Защо да предпочитат • безмерна изнемога

пред гибел мигновена • в двубоите неравни?

Примирие бе нужно • на рицарите славни.

Помолиха да бъде • владетелят доведен.

С окървавени брони • от сблъсъка пореден

излязоха князете • и царят вън пред двери.

Да чуе жалба някой • дали ще се намери?

Атила и Кримхилда • дойдоха призовани.

Прииждаха и други • край своите стопани.

Към гостите той рече: • „Какво дължа аз вам?

Не мога да предложа • мира от вас желан

подир щетите, дето • нанесохте ми вие.

Не ви се той полага, • дорде сърце ми бие.

Погубихте ми рожба • и сродници мнозина,

така че мир и прошка • не чакайте да има!“

„Неволя го наложи“ — • отвърна Гунтер. — „Що за

подбуда бе в подслона • да ми сразят обоза

юначните ви воини? • Пристигнах гост почтен

и вярвах, че и вие • такъв ще сте към мен.“

А Гизелхер, по-младши • бургундски княз, добави:

„Хей, воини на Атила, • все още живи, здрави,

в какво ме вий вините, • отде е тази злост?

В страната ви дошъл съм • добронамерен гост.“

„От добротата ваша“ — • тъй някой му отвърна, —

„в ридания палат и • страната ни посърна.

Във Вормс вий с ваш’те братя • да бяхте си седели,

чедата ни не биха • от вас осиротели.“

Витязът Гунтер още • с горчивина им каза:

„Защо не обуздайте • безмерната омраза,

та доблест и изгода • за всинца ни да има?

Атила нам що сторва, • го сторва без причина.“

„Неволята ви никой • не може да сравни

с изстрадани от мене • позор, щети, злини“ —

Атила отговори. — • „Затуй ще съм против

от вас дори едничък • оттук да тръгне жив.“

И Гернот, княз юначен, • владетеля подкани:

„По Божията воля • щадете гордостта ни.

Избийте ни, но първо • ний нека дойдем вън.

Пуснете ни — тогава • доволен аз ще съм.

Сторете незабавно • каквото нас ни чака.

Момците ви са бодри • и тръгнат ли в атака,

не ще ни нас пожалят. • От схватки изнурени,

защо да гасне дълго • и тягостно сърце ни?“

Атиловите воини • почти готови бяха

да ги пропуснат вън от • защитната им стряха.

Ала дочу Кримхилда, • обзе я неприязън

и в миг на чужденците • мирът биде отказан:

„Недейте, храбри хуни! • Помнете, че каквото

решили сте, би дало • отново път на злото.

Вам близки ще погинат, • щом вие позволите

кръвници да напуснат • на залата стените.

Без воини да останат, • на Ута синовете —

троица мои братя, • за миг щом им дадете

да вдъхнат вън прохлада, • погубени сте вие.

От тях по-дързък рицар • не ще да се открие.“

А Гизелхер продума: • „Сестрице моя мила,

подведе ме покана, • земите прекосила

до Рейн, при вас да дойда • заради таз беда.

При хуните с какво аз • заслужил съм смъртта?

Не съм ви наранявал • и верен все съм бил.

В двореца ви с надежда • аз бях се устремил,

сестрице, че ще бъдем • посрещнати с отрада.

Не се ли нам полага • днес сестринска пощада?“

„Не будите у мене • ни милост, нито жал.

От Троне Хаген мен ме • удави тъй в печал,

че прошка няма нивга • да дам, дорде живея.

Вината изкупете“ — • дойде ответ от нея. —

„Дадете ли ми Хаген • заложник, би могло

да ви оставя живи, • без друго страшно зло —

Вий братя сте ми, майка • една ни е родила.

С момците тук за откуп • аз бих се спогодила.“

„Опазил Господ!“ — Гернот • надигна глас тогава. —

„Хиляда от рода ни • да бяхме, подобава

докрак да ни избият • нас всички тук без време,

наместо и един за • заложник да се вземе.“

„Щом трябва, ще загинем“ — • и Гизелхер добави. —

„Не ще подрие никой • нам рицарските нрави.

Държи ли някой, нека • да дойде да се бие —

към близки верността си • не ще престъпим ние.“

Реши смелецът Данкварт, • че дълго бил е ням:

„Не ще се брат ми Хаген • окаже явно сам.

Които мир не искат, • ще им се стори тясно.

Това ще ви докажем, • да бъдете наясно.“

„Юнаци храбри“ — викна • царицата, — „идете

до стълбите по-близо! • За мене отмъстете

и аз поклон ще сторя, • какъвто се полага,

получи ли и Хаген • сам своята награда!

Не пускайте вий никой • навън от тази зала!

От четри края искам • да лумне в пламък цяла.

Така ще отмъстя аз • за всички мъки мои.“

Атиловите воини • напираха готови

и в залата да вкарат • със звън на меч успяха

онези, дето вънка • пред дверите стояха.

Но царят и князете • не се удаде само

разлъчени да бъдат • от вярно воинско рамо.

Царицата чрез огън • реши да дойде краят

и в огнена стихия • тела да изтерзаят.

Постройката при полъх • тогава мигом пламна.

Не е грозяла воини • заплаха по-грамадна.

„Горко нам!“ — долови се • отвътре екнал глас. —

„Полагаше се в битка • смъртта да срещне нас.

Помилуй, Боже, инак • обречени сме ние:

царица разгневена • тук мъст към нас не крие.“

Подире друг додаде: • „Докрак ще се затрием.

Какво от туй, че нам бе • оказан царски прием?

В горещината жажда • такава веч обзе ме,

че чувствам как животът • отива си без време.“

От Троне Хаген рече: • „Съвет ще дам такъв:

когото жажда мъчи, • да пий от тази кръв —

тя повече от вино • в таз жега се услажда.

Тук няма друго средство • за нас наспроти жажда.“

Към мъртъв воин пристъпи • тогаз един юнак.

Приведен, шлем развърза, • подир — подгънал крак —

загълта кръв, налята • от бликащата рана.

Макар необичайно, • доволен той остана.

„Дано ви Бог закриля“ — • обърна се към Хаген

юнакът, — „че послушах • съвета ви отраден!

Мен с вино по-чудесно • не ме е черпил други.

Дано съм жив да славя • аз вашите заслуги!“

И жаждата си всеки • да утоли пощя

с кръвта, щом тъй чудесна • оказваше се тя.

От нея нова сила • нахлу в сърца и жили,

подир на знатни дами • отнела близки мили.

Но огън непрестанно • се сипеше от свода,

чрез щитове насочван • встрани от тях към пода.

Гнетяха ги еднакво • горещина и дим.

Юнак да не попада • в тоз ад неодолим!

„Покрай стената“ — Хаген • извика — „застанете!

В кръвта главни чевръсто • затъпквайте с нозете,

та ремъкът на шлема • на въглен да не става

в подготвената нам от • царицата забава!“

В страдания и тягост • нощта така отмина.

Пред сградата гусларят • и Хаген, исполина,

очакваха опрени • на щитовете бойни

какво им готвят още • Атиловите воини.

„Да влезем вече вътре“ — • подкани го гусларят, —

„та хуните да мислят, • че в мъки там догарят

другарите ни, както • им бяха отредили.

Но в боя ще ни видят • насреща с пресни сили.“

Дочуха се словата • на Гизелхер подир:

„Навън се май разсъмва, • подухна лек зефир.

Да ще да отреди Бог • нам участ по-добра

от празника злокобен • на моята сестра.“

А друг додаде: „Вече • усеща се денят.

И тъй като нас нови • злини ще сполетят,

оръжие грабнете, • момци, в ръцете здрави!

Жената на Атила • не ще се дълго бави.“

Загинали би сметнал • стопанинът ония

от гостите сред мъки • и огнена стихия.

Но шестстотин юнаци • там бяха оцелели.

Не помня друг владетел • с такива воини смели!

Към чужденците взрени, • видяха съгледвачи,

че живи са, макар и • навън да не прекрачи

от пламъци прогонен • ни воин, ни господар —

в салона невредими • стояха млад и стар.

Кримхилда известиха, • че живи са мнозина.

Царицата отвърна: • „Не може на ранина

да е останал читав • от тях дори един.

Загинали са всички • сред пламъци и дим.“

Князе и цар, и воини • пак биха се спасили,

все някак да се бяха • с онези спогодили.

Но откъде пощада • на хуните в страната?

За смърт със смърт мъстиха • в безмилостна разплата.

Стаените навънка • им пратиха привет:

на съмване те дръзко • се втурнаха напред

и с копие огромно • взе всеки да се цели

в заелите отбрана • бургундски воини смели.

Войската на Атила • решила бе тогава

да си заслужи туй, що • Кримхилда обещава,

и чинно да изпълни • повелята на царя.

Ала смъртта взе скоро • връз ней да се стоваря.

Обети за награда • се сипеха богато.

Царицата накара • пак щитове със злато

да донесат, та всеки • да има дял висок.

За бой с врага не помня • подобен дар в залог.

Добре въоръжена • зададе се дружина.

Смелецът Фолкер викна: • „Нас още тук ни има!

Да срещна в битка воини, • добили в свое благо

за гибелта ни злато — • какво от туй по-драго?“

Додадоха и други: • „Юнаци, приближете

да се разправим, както • приляга на мъжете!

Обреченият само • ще падне тук убит.“

Що копия се впиха • тоз миг във всеки щит!

Момци на брой хиляда • и двеста с плам сърцат

прииждаха насреща, • политваха назад.

Отворените рани • подхранваха куража

на гостите. За боя • що още да разкажа?

Твореше люти рани • вражда неукротима.

За паднали другари • тъгуваха мнозина.

Усърдните умряха • за своя цар докрак,

родата им потъна • в дълбоки скърби пак.

XXXVII епизод
Как загива Рюдигер

Бургундците се биха • юнашки отзарана.

Съпругът на Готлинда • от горест плач захвана,

съглеждайки щетите • на врагове двамина,

когато към палата • подире сам намина:

„Горко ми, че на бял свят • дошъл съм в трудно време!

Да няма кой в несрета • по прав път да поеме!

Река ли за спогодба • владетеля да моля,

не ще склони, съгледал • безмерната неволя.“

За гости царски излаз • не вижда ли все пак —

тъй Рюдигер запита • Теодериха благ.

„Че кой ще ходатайства“ — • веронецът му рече, —

„Атила щом не иска • за мир да чуе вече?“

Вторачено един пък • от хуните видя, че

на Рюдигер очите • печални са и плаче.

„Царице“ — викна, — „нему • душата се е свила,

а казват най-могъщ бил • в страната на Атила

и служели му люде • из нашите земи.

С какво ли е достоен • за всички твърдини,

от царя поверени • навред околовръст,

щом в тази битка още • не е помръднал пръст?

Мен чини се, че никак • не го вълнува тука

що става, а си гледа • май личната сполука.

Уж нямало от него • друг, казват, толкоз смел —

в несретата ни днешна • да бе войска повел.“

А Рюдигер, най-предан • юнак, щом чу това,

погледна мрачно онзи • и не прикри гнева.

„Ще си платиш“ — помисли. — • „Страхливец бил съм аз

пред царските особи • крещиш ти с пълен глас!“

Нахвърли се върху му, • свил здраво два пестника,

заудря го с все сила, • та — без и да извика —

в нозете си го просна, • веч Богу дух предал.

Атила сети нова • покруса и печал.

„Пръждосвай се, негодник!“ — • юнакът изруга. —

„Достатъчно терзаят • мен болка и тъга.

Какъв си, та кориш ме, • загдето се не бия?

Да имах повод, щях аз • пред тях да съм стихия

и щях в ненавист всичко • да съм аз предприел,

не бях ли чужденците • в страната сам довел.

Дотук ги съпроводих, • затуй — сам гост — сега

насреща им не мога • да вдигна в бой ръка.“

Атила пък маркграфа • запита в тоз ден чер:

„Каква бе помощта ви, • юнако Рюдигер?

Нима бе малко тази • жаловна кръвнина,

та сторихте и вие • поредната злина?“

Маркграфът горд отвърна: • „Обида той дълбока

нанесе ми, а сетне • одума и имота,

от вас мен предоставен • във вашата държава.

Клеветникът получи • каквото заслужава.“

Царицата, която • свидетел беше как

най-яростно погубен • бе хунският юнак,

простена неспокойно, • очите пълни с влага,

и Рюдигер запита: • „Нима се нам полага,

на мене и на царя, • от вас да се вреди?

Вий, Рюдигер храбрецът, • твърдяхте по-преди,

че нам с готовност бихте • живот и чест отдали.

Сред рицарите чувах • за вас безброй похвали.

Припомням ви обета, • под клетва даден мен

пред брака ми с Атила, • юнако дръзновен,

за преданост и помощ • до сетния ни час.

До днес насъщна нужда • не сещала бях аз.“

„Обет от воин, царице, • не се заобикаля.

Живота и честта си • за вас не ще пожаля,

в бездушие обаче • не съм се клетва клел.

На празненство тук царя • с князете бях довел.“

„Спомнете“ — тя додаде, — • „че дума сте ми дали

възмездие да има • за скърби и печали,

че всяка моя болка • ще бъде отмъстена!“

„Нима съм нявга нещо • отказвал?“ — той простена.

Атила, цар заможен, • и той да моли взе,

с Кримхилда коленичил • пред воинските нозе.

Маркграфът благороден, • стъписан и смутен,

във верността объркан • изплака нажален:

„О, Господи, горко ми, • защо го доживях?

За преданост и честност • до днес почитан бях.

От Бога дар ги имах, • но бъда ли лишен,

чрез смърт позорът само • би бил предотвратен.

И тъй сега да сторя, • и иначе да е —

отдето да погледна, • не ще да е добре.

Стоя ли безучастен, • мен всеки би презрял.

Затуй да ме напътства • Бог, щом ме е създал.“

Двамината усърдно • го молиха така,

че рицари подире • от силната ръка

на Рюдигер умряха, • дорде и сам загина.

Делата скръбни чуйте • на този юначина.

Наясно бе с щетите • и със срама си даже,

та можеше на цар и • царица да откаже

услугата, защото • бургундец и един

погубеше ли, би бил • грехът му непростим.

Към царя се обърна • тогаз юнакът смел:

„Царю, вземете всичко, • от вас що съм приел.

Вземете твърдините • ведно с земите ленни —

в изгнание ще ида • като бедняк последний.“

„А кой ще ми помогне?“ — • Атила възрази. —

„Веднъж да отмъстите • на моите врази,

ще ви даря вовеки • с народ, земя и сила:

ще бъдете могъщ цар • вий редом с мен — Атила!“

Но Рюдигер поде пак: • „Не знам отде да почна.

Покана да гостуват • отправих им нарочна.

В дома си им предложих • добра храна, напитки,

подаръци. Е, как да • докарам смърт на всички?

Те мен дори ме смятат • навярно за страхлив.

Не съм отказвал помощ • и бил съм услужлив

към Гунтер, към князете • и други сюзерени.

Терзае ме и туй, че • с тях вече сме сродени.

На Гизелхер, храбреца, • аз щерка си съм дал.

Не го ли одобреше, • било би много жал:

такъв благовъзпитан, • почтен, добър, богат —

не знам друг княз тъй тачен, • макар и толкоз млад.“

„О, Рюдигер, юнако!“ — • царицата подхвана. —

„Маркграфе благороден, • смилете се над двама —

над царя и над мене! • Помнете: домакин

на по-зъл гост не е бил • владетел ни един!“

Маркграфът промълви към • царицата богата:

„Животът ми ще трябва • да бъде днес разплата

за благост, проявена • от вас и господаря.

Пред мен се смърт задава, • не ще да я предваря.

От нечий меч ще бъда • погубен днес, аз знам.

Владенията ленни • отново връщам вам

и вам аз поверявам • жена, отроци мои

с подвластните ми в Пьохларн • без стряха, без устои.“

„О, Рюдигер, желал бих • всевишна вам награда!“ —

не скри с Кримхилда царят • дълбоката отрада. —

„За близки и подвластни • да се погрижа мога,

за вашия живот пък • осланям се на Бога.“

Жената на Атила • умилно се разплака.

Заложил си живота • и съвестта, юнака

отсече: „Ще изпълня • обета, що съм дал,

ала срещу приятел • потеглям не без жал.“

Подир от царя бързо • се той отдалечи.

Личеше как сълзите • напират му в очи.

Войската си за битка • призва с вест безотрадна:

„Бургундците ще трябва • за жалост да нападна.“

И втурнаха се всеки • оръжие да взема.

Посегна кой към меча, • към щита си и шлема —

оръженосци бяха • притичали веднага.

Вестта печална скоро • и гости изненада.

С петстотин воини в пристъп • тъй Рюдигер премина.

На помощ му дойдоха • и рицари дузина,

решени да добият • в двубоите похвала.

Не знаеха, че смърт и • за тях се бе задала.

Маркграфът с шлем съзрян бе • да идва отдалеч.

На воините в ръцете • проблесна остър меч,

а щит широк лъщеше • пред техните гърди.

У Фолкер, пръв видял ги, • се горест породи.

И Гизелхер съзрял бе, • че тъстът му това е

с наложен шлем. Но мигар • той можеше да знае,

че иде не с намяра • добра, а с подла цел?

Затуй и тръпен князът • с възторг го би приел.

Доволен той възкликна: • „С приятели, каквито

на идване добихме, • аз чувствам се честито!

В несретата жена ми • надежда буди пак —

за всинца ни от полза • ще бъде този брак!“

Гусларят възрази му: • „Не знам какво теши ви.

Спогодба да вещаят • бойци неотстъпчиви

с наложен шлем и с меча — • не чини ми се май.

С нас Рюдигер си плаща • имота в този край.“

Словата си гусларят • преди да изрече,

бе Рюдигер пристигнал • отпред и ето че

огромен щит до меча • свали той при нозе

и отказа от вярност • да възвестява взе.

Към залата извика • тоз граф непризован:

„Хей, храбри нибелунги, • гответе се за бран!

Вместо услуга, вече • настъпило е време

приятелство и вярност • от мене да се снеме.“

Вестта стъписа всички • герои обсадени.

Та кой ли би се радвал, • щом тъй е угнетен и

приятел верен дойде • със смърт да го грози?

Нима им беше малък • тормозът от врази?

„Опазил Бог“ — отвърна • цар Гунтер, смел витяз, —

„от дружелюбна вярност, • изпитвана към нас

и дала нам надежда, • юнак да се отмята.

Нима ще нарушите • вий думата си свята?“

„Налага се“ — извика • пак рицарят напет. —

„Ще трябва да се бием, • че дал съм аз обет.

Бранете се, щом вам е • животът още мил.

Кримхилда не отменя, • що бях се задължил.“

„Таз изповед с закана • комай се позабави,

но Бог ще ви помилва • заради верността ви

и обичта, с която • ни радвахте неспирно,

щом с нас се разделите • приятелски и мирно.

Не ни ли връхлетите, • аз с моите роднини

ще тача даровете, • с които нас сдоби ни

гостуването в Пьохларн, • преди да доведете

нас всинца при Атила. • Това си припомнете!“

А Рюдигер отвърна • на царя: „Бих желал

отново драговолно • да ви даря без жал,

да мога с пълни шепи • що имам да раздам.

Пред никого тогава • не ще изпитвам срам.“

Обади се и Гернот: • „Идете си, юнако,

че няма друг стопанин, • с любезност срещащ всяко

гостуване, с каквато • приеха ни в дома ви.

И вам ще е от полза • да сме си живи, здрави.“

„Да бяхте, княже Гернот, • по Божията воля

сега на Рейн в дома си, • а аз да се помоля

за смърт достойна, вместо • срещу ви да се бия!

Та кой витяз би вършил • подобна гнусотия?“

„От Бога вам награда • заради щедростта ви

и доблестните думи!“ — • добрият княз добави. —

„Такъв юнак не бива • да се затрий без време.

В ръка държа аз меча, • дарен от вас на мене.

Не ме е изоставял • в сегашната беда,

на рицари мнозина • донесе той смъртта.

Чудесен меч това е — • кален, лъщящ и як.

Не вярвам дар подобен • да стори друг юнак.

Но ако в бой срещу ни, • вий, воин неустрашим,

сразите мой приятел • сред нас макар един,

ще ви погубя с меча, • що мене сам сте дали —

затуй за вас с жена ви • сега сърце ми жали.“

„По волята на Бога • дано пък тъй се стори,

вий както наумихте“ — • маркграфът отговори. —

„Аз читавост желая • на близките ви хора,

за щерката с жена ми • да бъдете опора.“

Сам Гизелхер запита, • отрок най-млад на Ута:

„Ех, Рюдигер, щом всички • пристигнали с мен тука

към вас са дружелюбни • начело с нас троица,

защо без време щерка • орисвате вдовица?

Понечите ли вие • с момците си сега да

воювате и с мене, • тогава ще пострада

безмерната ми вярност. • Тук нямам аз вина,

затуй и дъщеря ви • вземал съм за жена.“

„Пазете верността си, • високородни княже!

Оттук рече ли Господ • вам път да ви покаже,

към младата графиня • бъдете мил в дворците —

заради мен недейте • на нея да мъстите.“

„Охотно бих го сторил“ — • тъй князът млад отвърна. —

„Но падне ли мой близък • сред тази зала пълна

от Рюдигер посечен, • туй края ще постави

на трайното ни родство • със вас и с дъщеря ви.“

„Е, Бог да ни помага!“ — • юнакът призова.

Момците му, зад щита • привдигнали глава,

към залата заветна • поеха в щурм обсаден.

Тогаз отгоре екна • над тях гласът на Хаген:

„Хей, Рюдигер юначен, • постойте още миг

да поговорим двама“ — • нададе Хаген вик, —

„пред мойте господари • в бедата изтерзани.

Какво ли би спечелил • Атила от смъртта ни?“

Подир додаде: „Грижа • потискаща ме мъчи,

откакто щита, дето • Готлинда мен го връчи,

в ръката ми от хуни • съвсем бе разломен,

макар че дружелюбно • тук носил бях го с мен.

Да щеше Бог небесен • и аз да се сдобия

отново с щит солиден, • какъвто ето вие,

маркграфе благороден, • държите в свойта длан,

не би ми бил потребен • нагръдник други в бран.“

„Охотно бих услужил • със щита си аз вам,

но дързост би било пред • Кримхилда да го дам.

Вземете все пак, Хаген, • стиснете го в ръцете,

в Бургундия дано го • в дома си отнесете!“

Щом щита драговолно • протегна той насреща,

в очите на мнозина • се вля сълза гореща.

Последен дар това бе • за някой воин прославен

от Рюдигер, маркграфа • от Пьохларн, с чест направен.

Свиреп, безцеремонен • и с нрав суров макар,

затрогнат беше Хаген • от сетния му дар,

що рицарят поднесе • току в предсмъртен час.

От скръб обхванат беше • и не един витяз.

„Дано Бог възмезди ви • за щедростта голяма,

с каквато други рицар • вам, графе, равен няма —

да среща чуждоземци, • да ги дарява с радост.

Дай Боже да пребъде • вовек такава благост!

Ала боли, когато • дочуя лоша вест.

Страдания немалко • изпитахме до днес,

та и с приятел в битка • да влезем не върви.“

Маркграфът съгласи се: • „Да, жалко е, уви!“

„Момците ми дори да • воюват занапред,

заради щедростта ви • аз давам вам обет:

ръка срещу ви няма • да вдигна като враг,

бургундците макар да • избиете докрак.“

Маркграфът с благодарност • се чинно поклони.

Отекна плач и вопъл • тогаз от вси страни,

че толкоз горест беше, • уви, непоправима

и доблестта без графа • не ще си стожер има.

От сградата гусларят • обади се подир:

„Щом Хаген, мой побратим, • с вас има сключен мир,

аз също ще го спазвам • до сетния си час.

Заслужихте го още • при срещата ни с вас.

Маркграфе благороден, • от мене вест носете —

графинята тез гривни • мен сложи на ръцете

да бъда достолепен • на празника голям.

И ето че ги нося, • свидетел сте ми сам.“

„Да ще Бог наш небесен“ — • маркграфът се помоли —

„тя пак да ви дарява • с подаръци по воля.

Уверен в туй бъдете, • че моята любима —

завърна ли се читав — • вестта от вас ще има.“

След тез слова маркграфът, • от боен дух обзет,

към гостите се втурна • с повдигнат щит напред —

храбрец и рицар същи, • без нито миг да чака,

размаха ловко меча • свой Рюдигер юнака.

Отдръпнаха се Фолкер • и Хаген пред героя,

че дума бяха дали • да го не срещат в боя.

Ала витязи други • край дверите стояха,

та грижите му още • оттук големи бяха.

Оставиха го Гунтер • и Гернот най-лукаво

да влезе и в двубоя • да дирят свойто право.

А Гизелхер смутено • застана по-далече

с надежда да не падне • на Рюдигер под меча.

Срещу врага тогава • се устремиха смело

момците на маркграфа, • поел пред тях начело.

Изострен меч лъщеше, • от всеки воин понесен,

подире разломяващ • и шлем, и щит чудесен.

Бургундците, макар от • умора изтерзани,

нанасяха на всеки • от Пьохларн тежки рани.

В геройски подвиг меча • забиваха, където

под ризницата бие • на рицаря сърцето.

На Рюдигер войската • в салона бе сега.

Натам се втурна Хаген • с гусларя веднага.

Под меча им шуртеше • кръвта по щит и шлем

единствено маркграфът • от тях бе пощаден.

Оръжия как страшно • звънтяха в схватки нови!

Разхвъркваха се стяги • от щитови обкови

и камъни безценни • се ронеха в кръвта.

Не ще се толкоз ярост • повтори на света.

Наместникът от Пьохларн • напред-назад сновеше

подобно някой, дето • втълпил си сякаш беше

на всички да покаже • каква е в боя хала

и с храброст да добие • заслужена похвала.

Прославените Гунтер • и Гернот в люта бран

поваляха пореден • противник в кръв облян.

А Гизелхер и Данкварт, • юнаците двамина,

изпращаха без жалост • в отвъдното мнозина.

Че Рюдигер бе силен • и снаряжен добре,

разбра се, щом убива, • без някой да го спре.

Бургундски княз, съзрял го, • ни миг не се помая

и разгневен зае се • да му подготви края.

Княз Гернот се провикна, • извърнат към героя:

„Маркграфе благороден, • комай войската моя

решен сте, виждам, лично • докрак да разгромите.

Но мен гневи ме, дето • погубвате момците.

Подаръкът ви може • вам зло да погоди,

приятели загдето • вий вкарвате в беди.

И за да е достойно • заслужен той от мен,

насам се насочете, • юнако дръзновен.“

Дордето доближи го • в свирепите шетни,

поред искрящи брони • той в кърви потъмни.

Двубой честолюбив се • поде между витязи,

от тежка рана всеки • решен да се опази.

Ала на Гернот шлемът, • уж як като гранит,

биде от меча остър • на Рюдигер пробит.

Не устоя и рукна • по него кръв порой,

но князът мигом смогна • да отмъсти и той.

В предсмъртен напън с меча, • от Рюдигер получен,

замахна и стовари • последен удар звучен

връз щита му дълбоко • на шлема до токата.

С това и на маркграфа • решена бе съдбата.

Не се е за подарък • по-зле благодарило.

Затриха се взаимно • в безредното гъмжило

тъй Рюдигер и Гернот, • приятели добри.

От загубата Хаген • съвсем се разяри.

От Троне воинът рече: • „Беда нас сполетя ни.

Загубихме двамина • витязи най-отбрани,

в земите свои всеки • един непрежалим.

На воините от Пьохларн • ще трябва да мъстим.“

„Горко ми, брата роден • да видя как загива!

До мен една ли стигна • днес вест неприветлива?

За Рюдигер ще жаля, • за гибелта му аз.

Тя пагубна еднакво • за тях е и за нас.“

Щом брат и свекър мъртви • княз Гизелхер съгледа,

ожесточи се боят • без милост до победа.

Смъртта подбра си свита • тъй жадно този ден,

че не остана никой • от Пьохларн пощаден.

Княз Гизелхер, цар Гунтер • с гусларя Фолкер, Хаген

и Данкварт — все витязи • от род навред прославен —

пристъпиха там, дето • двамината лежаха.

Сълзи от скръб и болка • юнаците проляха.

„Смъртта нас ощети ни“ — • тъй Гизелхер, княз млад,

поде, — „но да не плачем. • Да идем вън на хлад,

да лъхне вятър брони, • телата изтерзани.

Едва ли Бог тук дълго • от враг нас ще ни брани.“

Едни седяха, други — • облегнати на щита —

отдъхваха отново. • Наоколо избита

след грохота лежеше • на Рюдигер войската.

Подразнен бе Атила, • че властва тишината.

Царицата му рече: • „С услуга май такава

от ваш васал едва ли • на враг се отмъщава.

На Рюдигер ръката • не носи нам разплата —

ще пусне да си идат • бургундците в страната.

Царю, макар че него • сдоби го щедростта ни

с каквото пожелал бе, • той днеска ни измами —

сдобряване наместо • разплата договаря.“

Но в отговор тогава • намеси се гусларя:

„Словата ви, царице, • за жалост са неверни

и клевети аз бих ги • нарекъл даже скверни,

владетелка да смеех • да обвиня в интриги.

Маркграфа и момците • разплатата затри ги.

На царската повеля • откликнал бе с охота,

дори ведно с войската • пожертва си живота.

На вярна служба вам се • бе Рюдигер отдал,

а кой сега, Кримхилда, • ще бъде ваш васал?

Комуто се не вярва, • ще го съгледа сам.“

За да събуди горест, • изнесен беше там

мъртвецът на открито. • От скръб едва не спря

сърцето на Атила, • когато го съзря.

Маркграфа щом видяха, • на слово майстор даже

не би могъл с перо да • опише и разкаже

покрусата, която • обзе мъже, жени

и сред горчиви вопли • сърцата им сломи.

При гледката Атила • изпита трус такъв,

че вик от скръб и болка • подобно рев на лъв

изтръгна се от него; • Кримхилда също плака.

Те жалеха безмерно • за Рюдигер юнака.

XXXVIII епизод
Как загиват всички воини на владетеля Теодерих

Навред се бяха вопли • и викове дочули,

отекващи в палата • и дворцовите кули.

Един юнак веронски • ги беше доловил,

при краля с вест печална • забърза той унил.

„Кралю Теодерихе“ — • пред него той доложи, —

„в живота ми до днеска • да се твърди не може,

че чувал бях аз вопли • и вик с такава сила.

Боя се, че пострадал • навярно е Атила.

Защо се вайкат инак • тъй всички без надежда?

Кримхилда или царят, • един от тях, изглежда,

е мъртъв от враждата • на гостите им смели.

Затуй мнозина воини • скърбят осиротели.“

„Ненужна е припряност, • веронци мои драги!

Бургундците“ — тъй кралят • поде и призова ги,

„каквото и да сторват, • принуда е безспир,

та нека се възползват, • че им предложих мир.“

Смелецът Волфхарт рече: • „Мен ще ми се да ида

да разбера кому е • нанесена обида.

Подире, господарю, • ще доверя аз вам

каквото съм научил • за жалването там.“

Теодерих размисли: • „Могъл би да подразни

човек с въпроси дръзки • и хрумвания разни

юначните витязи • в Атиловата свита.

Затуй не щял бих Волфхарт • да иде и да пита.“

Помоли сетне Хелфрих • да тръгне веднага

да чуе и от хуни • по що е таз тъга,

и от самите гости • отде е таз печал,

каквато още никой • не ще е преживял.

Той стигна там и рече: • „Що станало е тука?“

Един скърбящ отвърна: • „Голяма злополука!

Добруването свърши • на хуните в страната:

наш Рюдигер умря на • бургундец от ръката.

И воините му вътре • докрак били избити.“

Не бе дочувал Хелфрих • слова по-жаловити,

не щеше и да носи • тъй зла вест нивга вече,

ала сега обратно • ридаещ се завтече.

„Какво ще ни явите“ — • Теодерих запита, —

„че чак, юнако Хелфрих, • скръбта и вас връхлита?“

Юнакът рече: „Има • защо да сме унили.

Там Рюдигер витяза • бургундци са убили.“

„Опазил Бог!“ — извика • Теодерих. — „Издава

лукавост, мъст и мерзост • тъй кървава разправа!

Но с що ли той могъл би • ненавист да поражда?

С бургундците все мислех, • че се добре погажда.“

Тук Волфхарт се обади: • „Ако е тяхно дело,

ще трябва да подирим • от тях разплата смело.

Простим ли им, ще бъде • за нас позор голям,

щом Рюдигер в услуга • е бивал често нам.“

Но кралят амелунгски • в покрусата си седна

до близкия прозорец, • към Хилдебранд погледна

и рече му да иде • при гостите, та вещо

за случката да пита • и чуе още нещо.

Без щит и меч в ръката, • при схватки обигран,

тъй Хилдебранд понечи, • препатил ветеран,

при гостите да иде • вежлив, но дръзновен.

От племенника свой бе • обаче укорен.

„Явите ли се“ — нему • бе Волфхарт мрачно рекъл —

„без меч пред тях, тъй както • сега сте се завтекъл,

срамът ще ви споходи • от тяхната насмешка.

А с щит и меч ще бъде • и думата ви тежка.“

Витязът стар послуша • нелепите съвети,

пък воините веронски, • дордето се усети,

навлякоха доспехи • и взеха меч в ръце.

На Хилдебранд не беше • туй никак по сърце.

Попита ги що смятат. • „Поемаме ний с вас,

да не посмее Хаген • срещу ви с нагъл глас

и с присмех да застане. • На туй е той способен.“

Тогава разреши им • да бъде съпроводен.

Пръв Фолкер забеляза • да идват устремени

веронците на краля, • добре въоръжени

с препасан меч на кръста, • понесли щит в ръката.

На своя цар бургундски • доложи новината:

„Видях да се задава • веронската дружина

на крал Теодерих аз, • та през ума ми мина,

че с меч и шлем дошла е • нас тук да ни срази.

Нам, чуждоземци, зло ни • замислят пак врази.“

А Хилдебранд, пристигнал • в туй време, щит в нозе

положи и подире • да заразпитва взе

витязите на Гунтер: • „Кой мен ще отговори,

юнаци славни, що ли • вам Рюдигер бе сторил?

Теодерих ме прати • да разбера от вас

дали е поразила • ръка на ваш витяз

маркграфа благороден, • тъй както се хортува.

Покрусата ни лесно • не ще се излекува.“

От Троне Хаген рече: • „Не е лъжа, уви,

макар да ми се иска • туй, дето се мълви,

да е заблуда, той пък • да си е жив и здрав,

наместо жал да има • за храбрия маркграф.“

Момците заридаха, • щом чуха, че убит е.

Сълзи видя се как им • се стичат по брадите.

Повелята за вярност • да плачат ги накара.

Скръбта обзела беше • веронците без мяра.

Херцогът от Верона • на име Зигщаб рече:

„За нас, прокудените, • покоят май изтече,

от Рюдигер създаден • след мъки преживяни.

Погубихте вий с него, • витязи, радостта ни!“

Пък амелунгът Волфвин • поде: „Да бях видял

дори баща си днеска • на одъра умрял,

не бих изпитал болка • аз толкова голяма.

А кой ще утеши и • графинята горкана?“

Юнакът Волфхарт гневно • обади се тогава:

„И воините кой в поход • сега ще оглавява,

маркграфът както често • го правеше преди?

О, Рюдигер, съдбата • защо тъй отреди?“

И Волфбранд, Хелфрих, Хелмнот • със цялата дружина

скърбяха на героя • за ранната кончина.

Задавян от сълзите, • и Хилдебранд в неволя

додаде: „Изпълнете • поръката аз моля.

На Рюдигер телото, • останало в салона,

да вземем наредил е • нам кралят от Верона.

След гибелта му почит • за вярност и заслуги

дължим му, проявени • към нас и много други.

Ний с Рюдигер еднакво • сме чужди в таз страна.

Да отнесем ни дайте • на свойте рамена

с признателност героя. • Подир смъртта поне

да я изкажем нему, • щом приживе не сме.“

„Безценна“ — вметна Гунтер — • „за мен е почитта,

явена към приятел, • простил се със света.

Приятелство наричам • аз верността до гроб.

Длъжник сте му и редно • е да сведете лоб.“

Но Волфхарт глас надигна: • „Защо са тез молби?

От воините ви някой • щом Рюдигер уби

и със смъртта му всеки • от нас е ощетен,

то дайте ни героя • да си го погребем!“

Гусларят възрази му: • „Не ще ви бъде даден —

сами си го вземете! • Лежи в салона хладен

сред кърви от дълбока • и смъртоносна рана.

Така и почитта ви • ще бъде по-голяма.“

„Гусларю“ — рече Волфхарт, — • „не дръзвайте, за Бога,

гнева ни да множите • при толкова тревога!

Теодерих не бе ли • нам строго забранил

да влизаме и в разпра, • не бих ви го простил!“

Гусларят му отвърна: • „Причина е страхът

да се не върши нещо, • кога го забранят.

Не мога дръзновеност • да назова това.“

На Хаген прозвучаха • разумно тез слова.

„Беля не си търсете!“ — • не спираше героят. —

„Аз струните ви мога • така да ги разстроя,

че и до Рейн да няма • вам кой да ги оправи.

Непоносима става • за мен надменността ви.“

„На струните ми щом ще • покварите звука“ —

изстъпи се гусларят, — • „то моята ръка

ще помрачи с кръвта ви • вам шлемовия блясък.

В Бургундия без гусла • подир ще стигна някак.“

Върху му щеше Волфхарт • да скочи с меч направо,

но Хилдебранд попречи, • придържайки го здраво.

„С гнева необуздан и • с постъпка тъй нелепа

ще се лишите бързо • от кралската подкрепа!“

„Не спирайте, витязе, • раздразнения лъв!“ —

юнакът Фолкер викна. — • „В ръцете ми такъв

попадне ли, аз с удар • сразявам го за миг,

пък бил той в битки нявга • и рицар най-велик!“

С това гнева на всеки • веронец предизвика.

Храбрецът Волфхарт първи • чевръсто вдигна щита

и като лъв се втурна • напред неудържим.

Дружината се вдигна • подир като един.

Макар и устремил се • да влезе първи в бой,

пред стълбите застигнат • от Хилдебранд бе той,

че вуйчо му държеше • да бъде най-отпред.

С бургундци да се бият • дойде и техен ред.

Витязът Хилдебранд се • нахвърли върху Хаген,

на двамата в ръцете • звънтеше меч стоманен

и огненочервени • отскачаха искри.

Личеше колко ярост • в сърцата им гори.

Разединени бяха • на схватката в разгара

от силните веронци • в стремглава надпревара.

От Хаген Хилдебранд бе • се мигом отстранил,

а Волфхарт срещу Фолкер • бе меча устремил.

Замаха си насочи • към шлема на витяза,

така че острието • до ремъка се вряза.

В ответ гусларят смело • го с удари покри

с такава сила сякаш, • че Волфхарт заискри.

Доспехите им в огън • като че ли пламтяха,

двамината ненавист • един към друг таяха.

Разедини ги Волфвин, • веронец и герой —

храбрец ако не беше, • не би го сторил той.

Готов за бой, цар Гунтер • посрещна многобройни

прославени юнаци • и амелунгски воини.

Княз Гизелхер немалко • налитащи прогони,

обагряйки с кръвта им • и шлемове, и брони.

На Хаген братът Данкварт, • юнак със страшна сила,

каквото погодил бе • на воини на Атила

изглеждаше нищожно • в сравнение с таз бран:

освирепял сега бе • синът на Алдриан.

Веднъж ли Ритшард, Гербарт • и Хелфрих, Вихарт бяха

се втурвали в двубои! • Те сили не щадяха —

усещаше го всеки • на Гунтер от момците.

Тях следваше ги в боя • и Волфбранд по петите.

Сам Хилдебранд, витяз стар, • громеше настървен.

От удара на Волфхарт • един ли повален

бе рицар и лежеше • в кръвта си на земята.

Тъй диреха веронци • за Рюдигер разплата.

Напрегнал сили Зигщаб — • херцогът от Верона

и сестриник на краля — • ломеше сред салона

противникови брони • и шлемове корави.

Едва ли по-чудесно • могъл би да се справи.

Гусларят забеляза • със зорък поглед пръв,

че тъкмо подир Зигщаб • текат потоци кръв

от ризниците бойни. • Тогава разгневен

насреща му той скочи • и Зигщаб поразен

от меча му бе мигом. • Защото Фолкер смогна

с уменията свои • да нанесе прободна

и нему рана, тъй че • завчас го победи.

Смъртта му Хилдебранд пък • с мощта си възмезди.

„О, Господи, загина!“ — • извика ветерана. —

„На Фолкер от ръката • дойде му тази рана,

та няма и гусларят • задълго да е жив!“

Не бе изглеждал толкоз • и Хилдебранд гневлив.

Той Фолкер тъй заудря • със сила вихровита,

че ремъци и стяги • от шлема му и щита

хвърчаха до стената • на залата заветна.

Така и за гусларя • това бе схватка сетна.

Напираха момци на • Теодерих напред.

При устрема им бяха • се разлетели вред

от мечове отломки, • от ризниците брънки,

а изпод шлем течеше • кръвта на струи тънки.

От Троне Хаген беше • видял на Фолкер края.

Това при празненството • за него бе оная

несрета, превишила • смъртта околовръст.

С каква неукротимост • зае се той за мъст.

„И Хилдебранд не ще да • ликува без разплата!

Лежи убит от него • другар мой на земята.

Съратник по-безценен • не съм аз имал негли.“

С привдигнат щит той меча • размаха и потегли.

От Хелфрих бе погубен • и Данкварт, рицар як.

А Гизелхер и Гунтер, • видели тоз юнак

сред битката да пада, • обзе ги пак печал.

Поне да възмезди сам • смъртта си бе успял.

Пък Волфхарт през салона • на два пъти премина,

погубвайки момци от • бургундската дружина.

За трети път сега се • придвижваше той вече —

що Гунтерови воини • пак мечът му посече!

Княз Гизелхер извика: • „Такъв ожесточен

противник като Волфхарт • не съм видял пред мен.

Юнако благороден, • насам се обърнете!

Сега ще ви накарам • беса си да възпрете.“

Към Гизелхер той тръгна, • щом князът го подкани.

И двамата не спряха • да сеят тежки рани,

но Волфхарт толкоз мощно • прорязваше тълпата,

че бе оплискан с кръв от • нозете до главата.

Подир с отмерен удар • синът любим на Ута

посрещна Волфхарт, воина • юначен, в битка люта.

Макар и снажен, беше • обречен тоз витяз.

Ще се роди ли други • тъй млад и храбър княз?

Прониза той на Волфхарт • нагръдника стоманен,

през прореза заблика • кръвта му ручей ален.

На воина смъртна рана • бургундецът отвори.

Същински рицар само • могъл би да го стори.

Щом Волфхарт, тоз витяз на • Теодерих, усети,

че е ранен, той щита • захвърли, вдигна меч и

стовари острието • калено върху княза.

Така ведно и шлема, • и ризницата сряза.

Сега, щом те се бяха • взаимно усмъртили,

веч нямаше момци на • Теодериха живи.

Витязът Хилдебранд бе • видял как Волфхарт падна

за него болка тежка • и гледка безотрадна.

Лежеше мъртво редом • с веронската дружина

и воинството на Гунтер. • А Хилдебранд намина,

где племенникът Волфхарт • бе паднал в локва кръв.

С ръце обви юнака, • потеглил в боя пръв.

Навън да го изкара • напрегна мишци здрави,

но твърде тежък беше, • та легнал го остави.

Окървавен отправи • умиращият взор

към вуйчо си, понечил • да идат на простор.

Раненият му рече: • „О, вуйчо мой любезен,

не може вече с нищо • вий мен да сте полезен.

Пазете се от Хаген • и знайте, че съм прав:

в сърцето му стаен е • жесток, коварен нрав!

Щом близки и роднини • да жалят пожелаят,

кажете им на всички • да чуят и да знаят

те мен да не оплакват, • понеже паднах аз

в единоборство с рицар • и най-достоен княз.

Смъртта си в тази сграда • съм възмездил така, че

съпруга и любима • на рицар да заплаче.

Запита ли ви някой, • ответ от вас да има:

от моята ръка тук • загинаха стотина.“

Но спомни си и Хаген • тогаз гусларя смел —

нали пък Хилдебранд бе • живота му отнел.

Той рече на витяза: • „Разплата ми дължите

за туй, че ни затрихте • без време тук момците.“

Към Хилдебранд замахна • и чу се надалеч

как звънна мечът Балмунг — • на Зигфрид оня меч,

що Хаген присвои си, • когато го прониза.

В двубоя нов витязът • наложи се да влиза.

Опита ветеранът • Теодерихов своя

широк меч да насочи • отново към героя

от Троне, воин на Гунтер, • умело, но не би.

С повторен удар Хаген • му бронята проби.

Щом Хилдебранд почувства, • че Хаген го рани,

юнакът, побоял се • от повече злини,

на гръб преметна щита • и в другата посока

изплъзна се на Хаген, • но с раната дълбока.

Освен двамина — Гунтер • и Хаген — никой друг

не беше жив останал • от войнствалите тук.

А Хилдебранд пък, в кърви • облян витязът стар,

печална вест занесе • на своя господар.

Видя как разтревожен • Теодерих седи,

подире в скръб потънал • по-силна от преди.

Той алената броня • на Хилдебранд съгледа,

загрижено с юнака • начевайки беседа:

„Кажете, ветеране, • защо сте тъй облян

в кръвта си и кому сте • платили тежка дан?

Вий с гостите навярно • в салона сте се били.

Забраната ми строга • защо сте нарушили?“

„Мен Хаген нарани ме“ — • отвърна ветерана. —

„В салона ми нанесе • юнакът тази рана,

когато невредим се • оттеглях от борбата.

Като по чудо жив се • спасих от сатаната.“

„Така ви се полага!“ — • веронецът го сряза. —

„Приятелство аз бях им • предложил, както казах.

Щом вий сте нарушили • мира от мене даден,

останехте ли читав, • щях аз да съм посрамен.“

„Кралю, не се гневете. • Бездруго е тъй жалко,

че с моите другари • пострадахме немалко.

Да отнесем държахме • ний Рюдигер оттам,

но воините на Гунтер • не позволиха нам.“

„О, вест злокобна! Значи • маркграфът е умрял?

Сред моите неволи • дойде и таз печал!

Готлинда е дете на • една от мойте лели.

Горко на всички в Пьохларн • сега осиротели!“

Пред погледа му тягост • и преданост премина,

за плач и скърби нему • не липсваше причина:

„Наместо помощ вярна, • каквато би ми дал,

ще сещам вечна болка • за хунския васал.

Наясно ли обаче • сте, ветеране смел,

от рицарите кой е • живота му отнел?“

„Княз Гернот“ — бе ответът — • „владетел именит.

Самият той пък бил е • от Рюдигер убит.“

Теодерих додаде: • „На воините кажете

оръжие да стягат. • На мене донесете

доспехите блестящи, • че наумил съм там

на гостите бургундски • въпроси да задам.“

А Хилдебранд му рече: • „Кому да кажа аз?

Та живите ви воини • нали стоят пред вас?

В единоборства всички • загинаха — без мен.“

Теодерих в уплаха • стоеше вцепенен —

такваз беда за пръв път • го беше сполетяла.

„Войската ти“ — прошепна — • „щом смърт я е прибрала,

теб Бог те е забравил, • Теодерихе бедни.

А бил си крал начело • на походи победни!

Че как така се случи“ — • Теодерих запита, —

„войската моя храбра • докрак да е избита

от воини изнурени, • изпаднали в беда?

Май злата моя орис • докара ней смъртта.

Но щом е проявила • несретата ми злост,

дали, кажете, жив е • останал някой гост?“

Витязът стар отвърна: • „Мен Бог ми е свидетел:

остана Хаген с Гунтер, • бургундския владетел.“

„Горко ми, Волфхарт скъпи! • Щом мъртъв си, за мен

терзание е туй, че • на тоз свят съм роден.

О, Зигщаб, Волфвин, Волфбранд, • отнела смърт нелепа,

в страната амелунгска • кой мен ще е подкрепа?

Убили Хелфрих, дето • обичах да го хваля.

Нима ще мога Гербарт • и Вихарт да прежаля?

За мене вече няма • ни радост, нито мира.

Да можеше човек и • от мъка да умира!“

XXXIX епизод
Как Теодерих се бие с Гунтер и с Хаген

Теодерих си сложи • доспехите. В туй време

оръжие помогна • му Хилдебранд да вземе.

На болката си кралят • такваз бе воля дал,

че от плача домът му • се беше разлюлял.

Куражът на героя • подире се възвърна,

оръжието гневно • отново той прегърна

и, щита драгоценен • поел в ръцете здрави,

забързан с Хилдебранд се • към залата отправи.

„Съзрях да приближава“ — • от Троне Хаген рече

„Теодерих Веронски. • За мъст дошъл е вече,

че воинството му днеска • тъй пагубно погина.

С оръжие ще видим • кой по е юначина.

Макар свиреп и силен, • то крал Теодерих

не бива да помисля, • че никога не бих

застанал аз насреща, • възмездие поще ли

за стореното нему • в двубой с мен да спечели.“

Теодерих дочу го • и с Хилдебранд видя ги:

пред сградата стояха • двамината мъжаги,

опрени о стената • до входа на салона.

В нозете щит отпусна • героят от Верона.

Гласът му се разнесе • угрижен, огорчен:

„Царю бургундски Гунтер, • защо вий спрямо мен,

изгнаника, били сте • без повод безогледен?

Останах без утеха • с един витяз последен.

Нима не ви се стори • достатъчна бедата,

когато с меч решихте • на Рюдигер съдбата,

та моята дружина • погубихте докрак,

без аз да съм посегнал • на някой ваш юнак?

Вий болката спомнете • от тъжната разлъка

с приятели, с роднини • и тягостната мъка —

нали боли, витязи, • за всичко вам отнето?

За Рюдигер покруса • мен тегне на сърцето.

На този свят не зная • друг толкоз уязвен.

Докарахте си зло вий, • тъй както и на мен.

Каквато радост имах, • от вас сега погина.

Не ще прежаля никой • погубен мой роднина.“

Но Хаген отговори: • „Не сме дотам виновни.

Към сградата се бяха • завтекли ваши воини

в дружина страховита, • за бой въоръжена.

Пред вас вестта комай е • била изопачена.“

„Какво да мисля друго? • Мен Хилдебранд ми каза:

щом мойте амелунги • понечили витяза,

убит от вас, да вземат • със себе си, вий тях

сте дръзнали направо • да правите за смях.“

„Отказах им“ — додаде • от Рейн дошлият цар —

„да отнесат маркграфа. • Не дадох тоз войскар

за яд на цар Атила, • а не на ваш’те хора.

Тогаз обаче Волфхарт • повдигна с нас раздора.“

„Тъй писано било е“ — • веронецът склони. —

„Царю благовъзпитан, • за всичките злини

на мене причинени • покайване в замяна

приел бих, та донегде • с утеха да остана.

Вий пленник ми станете • ведно с витяза ваш

и аз ще ви закрилям • подобно верен страж

от всякаква опасност • из хунската държава.

Очаквайте от мене • почтеност и избава.“

„Опазил Господ!“ — Хаген • веднага възрази. —

„Двамина несломени • от своите врази

достойни воини, още • с оръжие в ръка,

пред вас да преклоняват • глава току-така?“

Теодерих отвърна: • „Недейте инатливо

да ми се противите! • Щом толкова горчиво

в душата и сърцето • ранихте ме, тогава

покайването може • да донесе забрава.

Почтено ви подавам • ръка и нека трима

да яхнем в път обратен • към вашата родина.

Ще ви съпътствам вярно • или в двубой ще падна

така ще позабравя • скръбта си безотрадна.“

Отново Хаген рече: • „Недейте настоява!

Нередно е да плъзне • за нас мълва такава

как двама храбри воини • без бой са се предали,

кога пред Хилдебранд и • пред вас се озовали.“

„Витязе Хаген“ — вметна • и Хилдебранд, — „когато

примирие вам някой • предлага най-сърцато

тъй както господарят, • то редно е навреме

спогодбата почтена • от вас да се приеме.“

„Приел я бих, наместо“ — • отвърна нему Хаген —

„позорно да избягам • от залата посрамен

тъй както, Хилдебранде, • днес сторихте го вие.

Очаквал съм юнакът • с противник да се бие.“

„Защо ме вий корите?“ — • запита ветерана. —

„Та кой юнак до щита • край Васкенщайн остана,

наместо да се бие • с испанеца Валтари?

Затуй и днес сте гузен • пред мъртвите другари.“

Теодерих възпря ги: • „Не иде смели воини

да бълват като баби • тук хули недостойни.

Не разрешавам вече • на Хилдебранд да спори,

че мен, изгнаник, нови • тревожат ме раздори.“

Подир додаде: „Искам • да знам, юнако Хаген,

какво вий доверихте • на Гунтер, цар прославен,

когато ме съзряхте • пред вас въоръжен?

Не чух ли, че готов за • двубой били сте с мен?“

„Не го отричам“ — Хаген • тогава продължи —

„и с меча нибелунгски, • дордето издържи,

ще ви нанасям удар • след удар разгневен,

че рекохте да станем • вам пленници в тоз ден!“

Дочувайки на Хаген • намярата зловеща,

Теодерих повдигна • веднага щит насреща.

По стълбите надолу • как ловко Хаген скочи

и меча Балмунг как към • веронеца насочи!

Теодерих усети, • че яростно го мрази

юнакът смел, и почна • изкусно да се пази

веронският владетел • от удари безброй.

Известен беше нему • тоз рицар и герой.

И Балмунг, страховит меч, • със сила бе могъща,

но смогваше и кралят • на удар да отвръща,

дорде успя врага си • да победи в отбрана —

на Хаген той нанесе • дълбока, тежка рана.

Теодерих разсъди: • „От битки изнурен е.

Погубя ли го, няма • да бъде чест за мене.

Ще го пленя аз, стига • с ръце да го надвия.“

И туй му се удаде, • но не без мъчнотия.

Витяз с огромна сила, • той щита си остави

и рицаря от Троне • обзе с ръце корави.

Така биде надмогнат • храбрецът най-накрая.

Това накара Гунтер • съвсем да се отчая.

Теодерих завърза • пленения отзаде,

при хунската царица • отиде и предаде

най-смелия юнак, що • достойно носил меч е.

След скърбите безкрайни • тя радостна бе вече.

Доволна поклони се • Кримхилда пред витяза.

„Благословен бъдете • завинаги!“ — тя каза. —

„За всички мои мъки • възмездие това е.

Към вас предаността ми • до сетен час ще трае.“

Теодерих отвърна: • „Царице, пощадете

живота му и може • тогава плачовете

горчиви да изкупи • той честно някой ден.

Не бива да пострада, • загдето бе пленен.“

Разпореди тя Хаген • да отведат зад зид

тъмничен, дето беше • от всеки поглед скрит.

А Гунтер, цар прославен, • висок бе глас надал:

„Веронецът къде е, • мен потопил в печал?“

Теодерих тогава • насреща му застана.

На Гунтер дързостта бе • наистина голяма.

Веднага от салона • той спусна се навън.

Щом мечът меч удари, • дочу се страшен звън.

Макар да бе чутовен • Теодерих отдавна,

не се стъписа Гунтер • пред схватката неравна.

Дотам от гняв и мъка • бе в него враг видял,

че — думаха — по чудо • бил кралят оцелял.

Със свойта мощ се бяха • двамината прочули.

Отекваше двубоят • чак в дворцовите кули,

стовареха ли меча • връз щит и шлем корави.

Створи с духа си Гунтер • небивали прояви.

Подире като Хаген • и той надмогнат беше.

По ризницата царска • кръв алена течеше.

Със меча остър бе го • Теодерих ранил,

но изнурен той бе се • достойно защитил.

Ръце и нему върза • Теодерих веднага,

макар че таз обида • на цар не се полага,

но знаеше, че всеки • от двамата мъже

могъл би да погуби, • когото си поще.

Отведе го подире • веронецът забързан

и него при Кримхилда, • тъй както бе завързан.

Несретата му сякаш • че я развесели:

„Владетелю бургундски, • добре сте ни дошли!“

„Да бяхте ме приели • вий с по-любезен тон,

дължах аз вам, сестрице • възлюбена, поклон.

Но зная, че сте гневна • към мене и към Хаген,

царице, та затуй и • приветът ви бе хладен.“

„Царкиньо благородна“ — • веронецът поде, —

„пленявани едва ли • били са някъде

витязи като тези, • предадени от мен.

Животът им желал бих • да бъде пощаден.“

„С охота!“ — обеща тя. • Теодерих сподави

сълзите си, когато • героите остави.

Владетелката сетне • живота им отне —

към рицарите славни • безжалостна тя бе.

В тъмницата, самички • да са, уедини ги,

та царя си там Хаген • можа тогаз да види,

кога го тя с главата • на брат си навести.

На двамата Кримхилда • жестоко отмъсти.

Царицата отпърво • отиде при витяза

и без заобикалки • ненавистно му каза:

„Получа ли каквото • мен бяхте ми отнели,

ще стигнете вий живи • бургундските предели.“

Но Хаген отговори: • „Царице благородна,

словата ви за мен са • повеля непригодна:

дордето господар мой • дори един живее,

заклел съм се да крия • съкровището где е.“

„Тогаз ще ви помогна“ — • Кримхилда заяви.

По нейна воля някой • завчас обезглави

там брат й. За косата • главата тя донесе

пред рицаря от Троне, • с което го потресе.

Опечален главата • на своя цар щом зърна,

юнакът към Кримхилда • с тез думи се обърна:

„По волята си всичко • доведохте докрай,

но стана точно както • намислил бях комай.

Владетелят бургундски • щом няма го сред нас,

щом Гизелхер и Гернот • са мъртви, то тогаз

где златото е скрито • освен Бог аз сал знам,

проклетнице, и нивга • не ще го вам издам!“

„Към моето имане • отнесохте се зле,

та нека си възвърна • аз оня меч поне,

що носен бе от Зигфрид • при нашата разлъка.

Вината ви към него • мен потопи ме в мъка!“

От ножницата меча • изтегли тя, без Хаген

да може да предварди • кроежа й коварен.

Повдигна го и мигом • главата му отсече.

При гледката Атила • стъписано изрече:

„Проклятие! Посечен • да падне от ръка на

една жена тоз рицар • със слава по-голяма

от всеки, носил щита • и влизал в бой юнак!

Мен жал ми е за него, • макар да бях му враг.“

А Хилдебранд добави: • „Постъпка ней такава

не ще да е от полза, • каквото ще да става!

Макар че и на мене • бе застрашил живота,

ще отмъстя за воина • от Троне аз с охота.“

Къмто Кримхилда скочи • витязът разгневен,

замахна и стовари • връз нея меч кален.

Пред Хилдебранд усети • уплаха тя огромна,

ала пронизващ писък • дори не й помогна…

Сега лежаха всички, • обречени на смърт.

Не бе и Хилдебранд към • Кримхилда милосърд.

И сродници, и воини • Атила заоплаква

с Теодерих горчиво • в неволята еднаква.

Угаснала и мъртва • бе толкоз чест и слава,

че всички люде почна • печал да обладава.

На царя веселбата • несрета увенча я,

страданието както • на любовта е края.

Насетне зная само • оръженосци, дами

и рицари как горко • ридали са, събрани

на все непрежалими • момци над гроба пресен.

Така завършва тука • таз нибелунгска песен.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.